Obsah

1. Vstupy

2. Obsah

3. Úvod

4. Seznam použitých zkratek

5. I. PODSTATA VĚCNÝCH BŘEMEN A VÝKON PRÁV JIM ODPOVÍ

6. 1.

7. 2.

8. 3.

9. 4.

10. II. VZNIK VĚCNÝCH BŘEMEN

11. A. Smlouvy o zřízení věcného břemene

12. 5.

13. 6.

14. 7.

15. 8.

16. 9.

17. 10.

18. 11.

19. 12.

20. 13.

21. 14.

22. 15.

23. 16.

24. 17.

25. 18.

26. 19.

27. 20.

28. 21.

29. 22.

30. B. Vznik věcného břemene na základě závěti ve spoj

31. 23.

32. 24.

33. C. Obecné otázky zřízení věcného břemene soudem

34. 25.

35. 26.

36. 27.

37. 28.

38. 29.

39. 30.

40. D. Právo nezbytné cesty zřízené soudem ve prospěch

41. 31.

42. 32.

43. 33.

44. 34.

45. 35.

46. 36.

47. 37.

48. 38.

49. 39.

50. 40.

51. 41.

52. 42.

53. 43.

54. 44.

55. 45.

56. 46.

57. 47.

58. 48.

59. E. Zřízení věcných břemen soudem při rušení a vypo

60. 49.

61. 50.

62. 51.

63. 52.

64. 53.

65. 54.

66. F. Zřízení věcného břemene soudem ve prospěch vlas

67. 55.

68. 56.

69. 57.

70. 58.

71. 59.

72. 60.

73. 61.

74. 62.

75. G. Vydržení práva odpovídajícího věcnému břemeni

76. 63.

77. 64.

78. 65.

79. 66.

80. 67.

81. 68.

82. 69.

83. 70.

84. 71.

85. 72.

86. 73.

87. 74.

88. 75.

89. 76.

90. III. NÁKLADY NA OPRAVY A ZACHOVÁNÍ VĚCI ZATÍŽENÉ V

91. 77.

92. 78.

93. 79.

94. IV. PROCESNÍ OTÁZKY SOUVISEJÍCÍ S VĚCNÝMI BŘEMENY,

95. 80.

96. 81.

97. 82.

98. 83.

99. 84.

100. 85.

101. 86.

102. 87.

103. 88.

104. V. ZÁNIK VĚCNÝCH BŘEMEN

105. A. Zrušení věcného břemene soudem pro hrubý nepomě

106. 89.

107. 90.

108. 91.

109. 92.

110. 93.

111. 94.

112. 95.

113. 96.

114. 97.

115. 98.

116. 99.

117. 100.

118. 101.

119. 102.

120. 103.

121. 104.

122. 105.

123. 106.

124. 107.

125. B. Promlčení věcných břemen

126. 108.

127. 109.

128. 110.

129. C. Jiné způsoby zániku věcného břemene

130. 111.

131. 112.

132. 113.

133. 114.

134. 115.

135. 116.

136. 117.

137. 118.

138. 119.

139. VI. NEJČASTĚJŠÍ TYPY VĚCNÝCH BŘEMEN

140. A. Věcné břemeno cesty (chůze a jízdy), s výjimkou

141. 120.

142. 121.

143. 122.

144. 123.

145. 124.

146. 125.

147. 126.

148. 127.

149. 128.

150. 129.

151. 130.

152. 131.

153. B. Věcná břemena k budovám, bytům a k nebytovým pr

154. 132.

155. 133.

156. 134.

157. 135.

158. 136.

159. 137.

160. 138.

161. 139.

162. 140.

163. 141.

164. 142.

165. 143.

166. 144.

167. 145.

168. 146.

169. 147.

170. C. Věcná břemena podle zákona o úpravě majetkových

171. 148.

172. 149.

173. 150.

174. 151.

175. 152.

176. D. Věcná břemena týkající se vodních děl – studní,

177. 153.

178. 154.

179. 155.

180. 156.

181. 157.

182. 158.

183. 159.

184. VII. LEGÁLNÍ VĚCNÁ BŘEMENA (VĚCNÁ BŘEMENA ZALOŽENÁ

185. A. Obecné otázky legálních věcných břemen a věcnýc

186. 160.

187. 161.

188. 162.

189. 163.

190. 164.

191. 165.

192. 166.

193. 167.

194. B. Přezkum rozhodnutí správních orgánů o zřízení v

195. 168.

196. 169.

197. 170.

198. 171.

199. C. Věcná břemena týkající se vedení elektřiny, ply

200. 172.

201. 173.

202. 174.

203. 175.

204. 176.

205. 177.

206. 178.

207. 179.

208. 180.

209. 181.

210. D. Věcná břemena umožňující vedení telekomunikační

211. 182.

212. 183.

213. 184.

214. 185.

215. 186.

216. 187.

217. E. Věcná břemena zřízená podle stavebního zákona

218. 188.

219. 189.

220. 190.

221. 191.

222. 192.

223. F. Věcná břemena zřízená podle zákona o pozemních

224. 193.

225. 194.

226. 195.

227. G. Věcná břemena zřízená rozhodnutím pozemkového ú

228. 196.

229. 197.

230. 198.

231. 199.

232. VIII. Z VYUŽITELNÉ JUDIKATURY K OBECNÉMU ZÁKONÍKU

233. 200.

234. 201.

235. 202.

236. 203.

237. 204.

238. 205.

239. 206.

240. 207.

241. 208.

242. 209.

243. 210.

244. 211.

245. 212.

246. 213.

247. 214.

248. 215.

249. 216.

250. 217.

251. 218.

252. 219.

253. 220.

254. 221.

255. 222.

256. 223.

257. 224.

258. 225.

259. 226.

260. 227.

261. 228.

262. 229.

263. 230.

264. 231.

265. 232.

266. 233.

267. 234.

268. 235.

269. 236.

270. 237.

271. 238.

272. 239.

273. 240.

274. IX. STANOVISKA NEJVYŠŠÍCH SOUDŮ K VĚCNÝM BŘEMENŮM

275. 241.

276. 242.

277. 243.

278. X. Přehled právních úprav věcných břemen a služebn

279. A. Zákon č. 946/1811 Sb. z. s., obecný zákoník obč

280. B. Zákon č. 141/1950 Sb., občanský zákoník

281. C. Zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník42)

282. D. Zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve zněn

283. E. Zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, v platn

284. XI. VĚCNÁ BŘEMENA V NOVÉM OBČANSKÉM ZÁKONÍKU

285. A. Věcná břemena v novém občanském zákoníku – hlav

286. B. Úprava věcných břemen v novém občanském zákoník

287. C. Důvodová zpráva k vládnímu návrhu nového občans

288. Tiráž

289. Poznámky

PŘEHLED JUDIKATURY

z oblasti věcných břemen

SLOVO O AUTOROVI:

JUDr. Jiří Spáčil, CSc., je předsedou senátu Nejvyššího soudu České republiky. Dlouhodobě se věnuje problematice věcných práv, je kromě řady článků autorem monografií Ochrana vlastnictví a držby v občanském zákoníku, Věcná břemena v občanském zákoníku a spoluautorem dalších publikací. Spolu s prof. Jiřím Švestkou vede kolektiv, který zpracovává „Beckův“ velký komentář k občanskému zákoníku. Dlouhodobě spolupracuje s právnickou fakultou Masarykovy univerzity v Brně.

PŘEHLED JUDIKATURY

z oblasti věcných břemen

(s přihlédnutím k novému občanskému zákoníku)

Sestavil

Jiří Spáčil

Vzor citace: Spáčil, J. Přehled judikatury z oblasti věcných břemen (s přihlédnutím k novému občanskému zákoníku). Praha : Wolters Kluwer ČR, a. s., 2012, s. 556.

Právní stav citované judikatury byl uzavřen ke dni 31. 1. 2012.

© Wolters Kluwer ČR, a. s., 2012

ISBN 978-80-7357-926-5 (brož.)

ISBN 978-80-7357-880-0 (e-pub)

Všechny naše publikace si můžete objednat na adrese:

Wolters Kluwer ČR, a. s., U Nákladového nádraží 6, 130 00 Praha 3

tel.: 246 040 400, fax: 246 040 401, email: obchod@wkcr.cz, www.wkcr.cz

PŘEHLED JUDIKATURY

z oblasti věcných břemen

Úvod

Seznam použitých zkratek

I. Podstata věcných břemen a výkon práv jim odpovídajících

Úvodní poznámky

1. Rozsah výkonu věcného břemene, který nebyl dohodnut ani jinak určen. Žalobní návrh ve sporu o rozsah a způsob výkonu práva cesty

2. Obrana proti škodlivému výkonu práva odpovídajícího věcnému břemeni

3. Obsah vlastnického práva jako předmět věcného břemene

4. Omezování dispozičního práva vlastníka jako věcné břemeno

II. Vznik věcných břemen

A. Smlouvy o zřízení věcného břemene

Úvodní poznámky

5. Podstatné náležitosti smlouvy o zřízení věcného břemene

6. Určitost smlouvy o zřízení věcného břemene

7. Zřízení věcného břemene, geometrický plán a slovní vyznačení břemene

8. Listina zachycující smlouvu jako podklad pro vklad věcného břemene do katastru nemovitostí

9. Smluvní zřízení věcného břemene k nemovitosti neevidované v katastru nemovitostí (např. podzemní objekt); účinnost smlouvy

10. Posouzení otázky, zda se právo odpovídající věcnému břemeni ohledně nemovitosti neevidované v katastru zapisuje do katastru nemovitostí

11. Zřízení věcného břemene užívání věci, je-li již věc užívána jinou osobou na základě nepojmenované smlouvy

12. Věcné břemeno sjednané mezi podnikateli bezúplatně

13. Rozpor mezi pojmenováním věcného břemene ve smlouvě a jeho obsahem. Vada v označení osoby ve smlouvě o zřízení věcného břemene

14. Smlouva o zřízení věcného břemene a konkursní řízení

15. Určitost smlouvy o vedení kanalizační stoky

16. Závazky z nepojmenovaných smluv a závaznost nepojmenovaných smluv pro právní nástupce stran

17. Vznik věcného břemene v období od 1. 4. 1964 do 31. 3. 1983. Vznik věcného břemene na základě závěti

18. Zákaz zatížení nemovitosti věcným břemenem při nařízení výkonu rozhodnutí

19. Zřízení věcného břemene k nemovitosti zatížené zástavním právem

20. Uzavření smlouvy o zřízení věcného břemene za účelem zajištění pohledávky

21. Vznik a existence věcného břemene k pozemku v užívání tzv. socialistické organizace

22. Nepřesné označení právnické osoby v právním úkonu. Důsledky nesprávného pojmenování věcného břemene ve smlouvě o jeho zřízení

B. Vznik věcného břemene na základě závěti ve spojení s výsledky řízení o dědictví

23. Zřízení věcného břemena na základě závěti

24. Vznik věcného břemene na základě závěti

C. Obecné otázky zřízení věcného břemene soudem

Úvodní poznámky

25. Zřízení věcného břemene soudem na základě analogie

26. Zřízení věcného břemene ve prospěch vlastníka stavby nikoliv neoprávněné

27. Zřízení věcného břemene soudním smírem

28. Zřízení věcného břemene soudem v jiných případech než zákonem výslovně upravených

29. Zřízení věcného břemene a řízení o ochraně práva jemu odpovídajícího

30. Zřízení věcných břemen podle občanského zákoníku ve znění novely č. 131/1982 Sb. do novely č. 509/1991 Sb.

D. Právo nezbytné cesty zřízené soudem ve prospěch vlastníka stavby

Úvodní poznámky

31. K vymezení obsahu práva nezbytné cesty

32. Obsah práva nezbytné cesty; jeho omezení jen na právo chůze

33. Vznik věcného břemene (práva nezbytné cesty lesem) v rozporu s veřejnoprávními předpisy

34. Zřízení věcného břemene (práva nezbytné cesty) v řízení o žalobě na ochranu práva

35. Zřízení práva nezbytné cesty k provozům umístněným v areálu vydávaném v restituci. Procesní způsob uplatnění nároku na zřízení práva tzv. nezbytné cesty

36. Zřízení nezbytné cesty a pohodlnější či výhodnější přístup ke stavbě

37. Zřízení nezbytné cesty v zájmu „třetí osoby“. Zřízení nezbytné cesty a zaviněný nedostatek nutného spojení s budovou. Zřízení nezbytné cesty (průjezdu) za účelem parkování vozidel. Zřízení nezbytné cesty pro přístup složek integrovaného záchranného systému k budově

38. Zřízení věcného břemene cesty pro nemovitost, s níž je možné i jiné spojení

39. Právo cesty k movité stavbě

40. Ke zřízení práva nezbytné cesty ve prospěch neoprávněné stavby

41. Zřízení věcného břemene cesty, má-li žalobce zajištěn přístup jinak

42. Věcné břemeno cesty přes cizí pozemek, je-li stavba obklopena pozemky vlastníka stavby

43. Zřízení věcného břemene cesty a přístup vlastníka ke stavbě z veřejné komunikace. Náhrada za zřízení práva cesty. K výroku rozsudku o zřízení nezbytné cesty

44. Právo nezbytné cesty přes budovu

45. Žaloba na zřízení věcného břemene a navrhovaný rozsah břemene

46. Náhrada za zřízení věcného břemene – práva nezbytné cesty. K podmínkám zřízení nezbytné cesty, pokud vlastník pozemku trpí vlastníkům stavby přístup

47. K okolnostem významným pro stanovení náhrady za zřízení věcného břemene podle § 151o odst. 3 obč. zák. Souhlas orgánu ochrany zemědělského půdního fondu ke zřízení práva nezbytné cesty

48. Stanovení hodnoty věcného břemene

E. Zřízení věcných břemen soudem při rušení a vypořádání podílového spoluvlastnictví

49. Zřízení věcného břemene cesty při rušení a vypořádání podílového spoluvlastnictví

50. Kdy může soud zřídit věcné břemeno, ruší-li podílové spoluvlastnictví

51. Rozdělení stavby s jedinou elektrickou, vodovodní a plynovodní přípojkou a zřízení věcného břemene

52. Nepřípustnost vyloučení návrhu na zřízení věcného břemene v řízení o zrušení a vypořádání spoluvlastnictví k samostatnému řízení. Výrok rozhodnutí vycházejícího z nedůvodnosti návrhu na zřízení věcného břemene

53. Zřízení věcného břemene, které účastníci nežádali, v řízení o zrušení a vypořádání podílového spoluvlastnictví

54. Zřízení věcného břemene k jiné nemovitosti než k té, jejíž spoluvlastnictví je rušeno, v soudním řízení

F. Zřízení věcného břemene soudem ve prospěch vlastníka neoprávněné stavby

Úvodní poznámky

55. Žaloba vlastníka neoprávněné stavby na vypořádání vztahu s vlastníkem pozemku

56. Řízení o vypořádání neoprávněné stavby jako řízení, kde z právního předpisu vyplývá určitý způsob vypořádání vztahu mezi účastníky

57. Zřízení věcného břemene v případě vypořádání dočasné neoprávněné stavby

58. Legitimace vlastníka neoprávněné stavby na uspořádání poměrů podle § 135c odst. 3 obč. zák.

59. K výši náhrady za zřízení věcného břemene podle § 135c odst. 3 obč. zák. z hlediska významu výhody, kterou zřízením práva získává stavebník. K náhradě za zřízení věcného břemene

60. Odstranění neoprávněné stavby. Stanovení výše náhrady za zřízení věcného břemene soudem

61. Stanovení náhrady za zřízení věcného břemene opravňujícího mít na cizím pozemku neoprávněnou stavbu. Neoprávněná stavba kanalizace na cizím pozemku a vypouštění odpadních vod

62. Povinnost vyklidit pozemek, na kterém stojí neoprávněná stavba, možnost stavebníka domáhat se zřízení věcného břemene podle § 135c odst. 3 obč. zák. a překážka věci rozhodnuté

G. Vydržení práva odpovídajícího věcnému břemeni

Úvodní poznámky

63. Základní podmínky vydržení práva odpovídajícího věcnému břemeni, zejména práva cesty. Z judikatury o vydržení práva odpovídajícího věcnému břemeni k roku 2001

64. Předpoklady držby a vydržení práva odpovídajícího věcnému břemeni. Přehled judikatury k této otázce k roku 2002

65. Dlouhodobý výkon obsahu práva a dobrá víra. Právní titul jako předpoklad oprávněné držby práva odpovídajícího věcnému břemeni

66. Výprosa a držba práva odpovídajícího věcnému břemeni

67. Titul držby práva odpovídajícího věcnému břemeni. „Neknihovní“ právo

68. K nemožnosti započtení držby předchůdce do doby potřebné k vydržení práva odpovídajícího věcnému břemeni

69. Obsah práva (věcného břemene) vykonávaný od „nepaměti“ a dobrá víra držitele

70. Držba práva odpovídajícího věcnému břemeni na základě notářského rozhodnutí. Zřízení věcného břemene v období od 1. 4. 1964 do 31. 3. 1983

71. Ústní souhlas k výkonu práva a držba práva odpovídajícího věcnému břemeni

72. Oprávněná držba práva odpovídajícího věcnému břemeni ve vztahu mezi tzv. socialistickými organizacemi. Podstata oprávněné držby směřující k vydržení. K vydržení práva cesty

73. Vydržení nemovitosti na základě držby vykonávané v rozporu se zápisem do veřejných knih a účinky nesprávné intabulace. Dobrá víra opírající se o zápis do veřejných knih

74. Vydržení věcného břemene chůze a jízdy a veřejné užívání cesty

75. Užívání veřejné cesty a vydržení věcného břemene

76. K dobré víře potřebné k vydržení práva cesty

III. Náklady na opravy a zachování věci zatížené věcným břemenem

Úvodní poznámky

77. K povinnosti nést přiměřeně náklady na zachování a opravy cizí věci užívané na základě práva odpovídajícího věcnému břemeni vzniklému podle § 28d zák. č. 42/1992 Sb.

78. Míra spoluužívání věci zatížené věcným břemenem

79. Příspěvek osoby, oprávněné ze zákonného věcného břemene, na údržbu a zachování zatížené věci

IV. Procesní otázky související s věcnými břemeny, zejména s žalobami na ochranu práv jim odpovídajících

Úvodní poznámky

80. Žalobní návrh ve sporu o rozsah a způsob výkonu práva cesty

81. Petit žaloby na ochranu práva odpovídajícího věcnému břemeni. Žaloba na odstranění překážky bránící výkonu práva cesty. Volně pobíhající pes bránící výkonu práva cesty

82. Formulace žalobního návrhu na určení existence věcného břemene

83. K ochraně práv osoby oprávněné z věcného břemene, spočívajícího v právu užívání nemovitosti

84. Označení věcného břemene v žalobě a v rozhodnutí soudu

85. Naléhavý právní zájem oprávněného na určení věcného břemene v případě, že již žaloval na ochranu práva

86. Uvedení konkrétního jednání, zasahujícího do výkonu práva odpovídajícího věcnému břemeni, v žalobě na jeho ochranu

87. Vázanost soudu rozsudkem o ochraně práva odpovídajícího věcnému břemeni v řízení o určení existence věcného břemene a s tím související procesní okolnosti. Veřejná cesta

88. Totožnost předmětu řízení, rozhoduje-li v jednom řízení soud o tom, zda žalovaným přísluší právo odpovídající věcnému břemenu, a v druhém řízení o jeho zrušení nebo omezení

V. Zánik věcných břemen

A. Zrušení věcného břemene soudem pro hrubý nepoměr mezi věcným břemenem a výhodou oprávněného, vyvolaný změnou poměrů

Úvodní poznámky

89. Změna poměrů a zánik věcného břemene

90. Věcná břemena – kritéria pro zrušení nebo omezení v důsledku změny poměrů

91. Konfliktní vztahy jako důvod zrušení věcného břemene. Náhrada za zrušení věcného břemene soudem. Nízká výše náhrady a zamítnutí žaloby na zrušení věcného břemene

92. Změna poměrů, zánik a promlčení věcného břemene

93. Aktivní legitimace k podání žaloby na zrušení (omezení) věcného břemene pro změnu poměrů

94. Zrušení věcného břemene průjezdu či průchodu pro změnu v chování účastníků

95. Námitka neexistence věcného břemene v řízení o zrušení věcného břemene

96. Nevýhodně zřízené věcné břemeno a jeho zrušení

97. Změna poměrů, zánik věcného břemene a možnost jeho zrušení

98. Zánik věcného břemene dohodou a jeho zrušení soudem pro změnu poměrů

99. Změna poměrů jako důvod pro zrušení věcného břemene a osobní poměry účastníků

100. Mezitímní rozsudek v řízení o zrušení či omezení věcného břemene

101. Doba rozhodná pro porovnání nepoměru věcného břemene a výhody oprávněného

102. Změna (osobních) poměrů způsobující hrubý nepoměr mezi věcným břemenem a výhodou oprávněného

103. Restituce jako změna poměrů

104. Zrušení věcného břemene soudem; náhrada a námitka započtení

105. Nepřiměřený výkon práva odpovídajícího věcnému břemeni a změna poměrů

106. Žaloba spoluvlastníků na zrušení věcného břemene pro změnu poměrů

107. Věcná legitimace účastníků řízení o zrušení věcného břemene. Důsledky zavinění změny poměrů a zrušení věcného břemene

B. Promlčení věcných břemen

Úvodní poznámky

108. Důsledky promlčení věcného břemene

109. Žaloba na určení, že právo je promlčené, a poučovací povinnost soudu

110. K zániku věcných břemen váznoucích na majetku přecházejícím do družstevního vlastnictví po novele hospodářského zákoníku č. 98/1988 Sb. K relevanci námitky promlčení práva odpovídajícího věcnému břemeni v řízení o určení existence či neexistence věcného břemene

C. Jiné způsoby zániku věcného břemene

Úvodní poznámky

111. Trvání věcného břemene, vzniklého v dobách platnosti o. z. o.

112. Rozdělení pozemku a trvání věcného břemene

113. Zánik práva odpovídajícího věcnému břemenu privativní novací

114. Zrušení věcného břemene v řízení o výkonu rozhodnutí a účast oprávněného z věcného břemene

115. Vydání věci v restituci a zánik věcného břemene

116. Zánik věcného břemene uplynutím doby

117. Úplatnost smlouvy o zániku věcného břemene

118. Změna poměrů, zánik věcného břemene a možnost jeho zrušení

119. Zánik věcného břemene splynutím vlastnictví pozemku oprávněného a povinného v jedné osobě za účinnosti občanského zákoníku č. 141/1950 Sb. Kritická poznámka k rozhodnutí o zániku věcného břemene splynutím

VI. Nejčastější typy věcných břemen

A. Věcné břemeno cesty (chůze a jízdy), s výjimkou práva nezbytné cesty zřízeného soudem

Úvodní poznámky

120. Právo cesty omezené jen na právo chůze

121. Obsah „práva průjezdu“

122. Právo cesty využívané zaměstnanci vlastníka panující nemovitosti

123. Výkon práva průjezdu, sjednaného v době, kdy průjezd automobily nemohl být předvídán

124. Rušení výkonu práva cesty a obrana proti němu

125. Změna způsobu výkonu práva cesty vyvolaná vlastníkem pozemku; oplocení pozemku, přes který vede cesta, a jeho uzavření bránou

126. Výkon práva cesty nájemcem bytu v panující nemovitosti

127. Rozšíření práva cesty vydržením

128. Spor o rozsah práva cesty. Služebnost (věcné břemeno) jezdit potahem a průjezd automobilem. Žalobní návrh ve sporu o rozsah a způsob výkonu práva cesty

129. K výkonu práva cesty k panující stavbě, leží-li mezi stavbou a služebným pozemkem pozemek vlastníka stavby

130. K náležitostem rozsudku, jímž se určuje existence sporného práva cesty

131. Zorání či oplocení pozemku a zánik věcného břemene cesty

B. Věcná břemena k budovám, bytům a k nebytovým prostorám

132. Věcné břemeno k prostorám k bydlení, již věcným břemenem užívání zatíženým

133. K vydržení práva odpovídajícího věcnému břemeni užívání místnosti v obytném domě

134. Právo vlastníka užívat byt zatížený věcným břemenem. Žaloba oprávněného z věcného břemene proti vlastníkovi na vyklizení bytu. Konflikt práva na soukromí a práva na užívání věci (obytných prostorů)

135. Věcné břemeno bydlení a „dva byty“. Žaloba na vyklizení bytu zatíženého věcným břemenem bydlení. Právo rodinných příslušníků oprávněného užívat byt

136. Užívání bytu manželem oprávněného z věcného břemene

137. Užívání bytu, zatíženého věcným břemenem, cizí osobou. Vklad věcného břemene do sdružení

138. Oprávněný z věcného břemene jako pronajímatel bytu

139. Úplatnost smlouvy o zřízení věcného břemene. Nájem nemovitosti již zatížené věcným břemenem

140. Nájem prostor zatížených věcným břemenem

141. Výpověď z nájmu bytu, věcné břemeno a užívání dvou bytů

142. Neplatný pronájem bytu zatíženého věcným břemenem a bezdůvodné obohacení

143. Dohoda o výměně bytu zatíženého věcným břemenem

144. Omezení věcného břemene doživotního užívání části domu z důvodu přírůstku osob spolubydlících s vlastníkem domu

145. Přestavba budovy a trvání věcného břemene na ní váznoucího

146. Žaloba na vyklizení prostor (bytových či nebytových) zatížených věcným břemenem

147. „Právo vyhlídky“ v právních a procesních úkonech

C. Věcná břemena podle zákona o úpravě majetkových vztahů a vypořádání majetkových nároků v družstvech a zákona o vlastnictví bytů

148. Ústavnost a obsah věcného břemene podle zákonného opatření č. 297/1992 Sb.

149. K žalobnímu návrhu ve sporu o existenci věcného břemene podle § 28d zák. č. 42/1992 Sb.

150. K povinnosti nést přiměřeně náklady na zachování a opravy cizí věci užívané na základě práva odpovídajícího věcnému břemeni vzniklému podle § 28d zák. č. 42/1992 Sb.

151. Míra spoluužívání věci zatížené věcným břemenem podle § 28d zák. č. 42/1992 Sb.

152. Vznik věcného břemene, jehož obsahem je právo vlastníka jednotky spoluužívat zastavěný pozemek

D. Věcná břemena týkající se vodních děl – studní, vodovodních přípojek, kanalizace

153. Zřízení věcného břemene vedení vodovodního potrubí k domu soudem na základě analogie; poznámka k možnosti zřízení tohoto břemene podle stavebního zákona

154. K možnosti provozovatele vodovodu vstoupit na pozemek jiného za účelem opravy vodovodní přípojky z titulu věcného břemene. Vlastnictví vodovodní přípojky

155. Vliv změny způsobu odběru vody ze studny na vydržení práva odběru vody; poznámka k obsahu práva na odběr vody z cizí studny

156. Prodloužení povolení k odběru podzemních vod oprávněnému z věcného břemene

157. Neoprávněná stavba kanalizace na cizím pozemku a vypouštění odpadních vod

158. Právo vést přes cizí pozemek kanalizační přípojku a vypouštění odpadních vod na pozemek

159. K určitosti smlouvy o zřízení věcného břemene spočívajícího v povinnosti vlastníka pozemku trpět vedení kanalizační stoky přes jeho pozemek z hlediska vymezení jeho rozsahu

VII. Legální věcná břemena (věcná břemena založená rozhodnutím správního orgánu či vzniklá ze zákona)

A. Obecné otázky legálních věcných břemen a věcných břemen založených rozhodnutím správního orgánu

Úvodní poznámky

160. Kontinuita legálních věcných břemen. Úplata za užívání věcného břemene. Legální věcná břemena v některých zemích EU

161. Legální věcná břemena a občanský zákoník

162. Věcná břemena zřízená na základě zákona a použití občanského zákoníku

163. Náhrada za omezení vlastnického práva, realizované před nabytím účinnosti Listiny

164. Vymezení pojmu „věcné břemeno“ v ustanovení § 151n odst. 1 obč. zák. a věcná břemena zřízená správním aktem; výrok správního rozhodnutí zřizujícího věcné břemeno

165. Právní povaha věcných břemen podle zákona o telekomunikacích. Věcná břemena a veřejnoprávní omezení vlastnického práva

166. Veřejnoprávní povaha věcného břemene podle elektrisačního zákona; pravomoc soudu k rozhodování o těchto břemenech

167. Kdy získává oprávněný z věcného břemene vzniklého na základě veřejnoprávních předpisů bezdůvodné obohacení

B. Přezkum rozhodnutí správních orgánů o zřízení věcného břemene

168. Přezkum správního rozhodnutí o zřízení věcného břemene, vydaného podle § 17 odst. 3 zák. č. 13/1997 Sb., o pozemních komunikacích; kritéria rozhodná pro určení, zda se určitá věc bude projednávat a rozhodovat v civilním nebo ve správním soudnictví. Oprávnění okresního soudu zřídit věcné břemeno podle zákona o pozemních komunikacích

169. Rozhodování správního orgánu ve sporu o vlastnické právo, o zřízení věcného břemene či o vyvlastnění a pravomoc soudů k přezkumu rozhodnutí

170. Pravomoc k projednání žaloby proti rozhodnutí správního orgánu o zřízení věcného břemene

171. K věcné příslušnosti k rozhodnutí o žalobě proti rozhodnutí správního orgánu o vyvlastnění – zřízení věcného břemene podle zákona o telekomunikacích

C. Věcná břemena týkající se vedení elektřiny, plynu a tepla

172. K charakteru nároku vlastníka pozemku, na němž bylo před účinností zákona č. 222/1994 Sb. vybudováno energetické zařízení v rozporu s právními přepisy. K otázce, kterých energetických zařízení se týkají omezení vlastníka vyplývající z § 9 odst. 11 písm. a) zákona č. 222/1994 Sb.

173. Vznik a zánik věcného břemene podle elektrárenského a plynárenského zákona

174. Věcná břemena podle zákona o teple; jejich trvání a náhrada za zřízení

175. Pravomoc k rozhodování o legálních věcných břemenech týkajících se elektronických komunikací

176. Vznik věcného břemene podle elektrisačního zákona

177. Věcná břemena zřízená na základě zákona a použití občanského zákoníku. Bezúplatné užívání věci zatížené věcným břemenem podle elektrisačního zákona

178. Věcné břemeno opravňující zřizovat a provozovat na cizích pozemcích plynárenská zařízení

179. Věcné břemeno zřízené na základě zákona č. 79/1957 Sb. a bezdůvodné obohacení toho, komu svědčí oprávnění z něj. Kdy získává oprávněný z věcného břemene bezdůvodné obohacení

180. Výměníková stanice jako součást věci. Věcné břemeno užívání výměníkové stanice

181. K zániku věcného břemene provozovat elektrické vedení podle § 22 odst. 3 elektrisačního zákona

D. Věcná břemena umožňující vedení telekomunikačních sítí

182. Stavba podzemního vedení veřejné telekomunikační sítě na cizím pozemku jako neoprávněná stavba podle § 135c obč. zák. a pravomoc soudu

183. Postup soudu v případě nejasného návrhu na zřízení věcného břemene opravňujícího ke zřizování a provozování podzemního vedení veřejné telekomunikační sítě

184. Právní povaha věcných břemen podle zákona o telekomunikacích. Věcná břemena a veřejnoprávní omezení vlastnického práva

185. Návrh na zřízení věcného břemene podle zákona o telekomunikacích podaný až po provedené pokládce telekomunikační sítě

186. Zřízení věcného břemene nutného pro zajištění výkonu oprávnění zřizovat a provozovat na cizích pozemcích nadzemní a podzemní vedení telekomunikační sítě na základě žádosti podané po provedené pokládce telekomunikační sítě

187. Zřízení věcného břemene podle zákona o elektronických komunikacích po 1. 1. 2007, bylo-li s výkonem oprávnění specifikovaným v § 90 odst. 1 písm. a) a b) zák. č. 151/2000 Sb., o telekomunikacích a o změně dalších zákonů, započato

E. Věcná břemena zřízená podle stavebního zákona

188. Veřejný zájem na vyvlastnění pro vytvoření podmínek pro přístup ke stavbě či pozemku podle stavebního zákona

189. Zřízení věcného břemene pro vytvoření podmínek pro nezbytný přístup k pozemku a stavbě podle stavebního zákona

190. Restituce a zřízení práva cesty podle stavebního zákona. Vyvlastnění práva cesty podle stavebního zákona – vymezení veřejného zájmu na vyvlastnění. Obsah rozhodnutí o zřízení práva cesty podle stavebního zákona

191. Soudní přezkum rozhodnutí o zřízení nezbytné cesty podle stavebního zákona

192. Stavební povolení nezakládá věcné břemeno

F. Věcná břemena zřízená podle zákona o pozemních komunikacích

193. Rozhodnutí o zřízení práva mít na cizím pozemku stavbu pozemní komunikace; přezkum tohoto rozhodnutí soudem a pravomoc soudu

194. Postavení obce v řízení o založení věcného břemene podle zákona o pozemních komunikacích

195. Věcné břemeno podle zákona o pozemních komunikacích a občanský zákoník

G. Věcná břemena zřízená rozhodnutím pozemkového úřadu podle zákona o půdě

196. Zřízení věcného břemene rozhodnutím pozemkového úřadu podle zákona o půdě při vydání pozemku oprávněné osobě

197. Náhrada za zřízení věcného břemene podle § 9 odst. 5 zákona o půdě

198. Zřízení věcného břemene podle zákona o půdě a náhrada za něj

199. Zřízení věcného břemene podle zákona o půdě bez náhrady a podle Listiny

VIII. Z využitelné judikatury k obecnému zákoníku občanskému

Úvodní poznámky

200. Služebnost volného průjezdu a umístění vrat na cestě

201. Neoprávněné rozšiřování služebnosti jízdy v důsledku rozšíření výrobní kapacity na panujícím pozemku

202. K rozšiřování služebnosti jízdy

203. Služebnost práva chůze a vození nákladů po lesním pozemku

204. Rozšiřování služebnosti. Služebnost zřízená v době, kdy nebylo možno předvídat dopravu automobilem. Přípustnost použití motorových vozidel při výkonu služebnosti

205. Služebnost jízdy potahem a užití lehkého nákladního automobilu

206. Odstranění překážek bránících výkonu práva cesty

207. Rozhodování o otázce, zda jde o veřejnou cestu, v občanském soudním řízení

208. Služebnost chůze svědčící vlastníkovi domu a právo jeho nájemníků

209. Rozšiřování služebnosti cesty (překročení dovoleného výkonu práva)

210. Právo nezbytné cesty; pohodlnější spojení. Pravidla pro nezbytnou cestu a (jiná) služebnost cesty

211. Zřízení práva nezbytné cesty pro osobu, která prodala pozemek zajišťující jí nutné spojení

212. Služebnost svádět vodu přes sousední pozemek a její odvod nově zřízeným potrubím

213. Kdo má rozšířit kanál k odvodu vody, sloužící k výkonu služebnosti, pokud jeho kapacita již nestačí

214. Zřízení služebnosti, potřebné k vedení obecního vodovodu

215. Práva ke studni zřízené na dvou pozemcích jejich vlastníky. Služebnost zřízená k této studni jen jedním z vlastníků a zápůrčí žaloba druhého

216. Zánik služebnosti přístupu k řece, pokud došlo ke změně koryta

217. Přestavba budovy zatížené služebností a zachování služebnosti

218. Právo pachtýře žádat zřízení nezbytné cesty

219. Znovuzřízení vyhořelé budovy a obživnutí služebnosti

220. Obnovení vyhořelé budovy a obživnutí služebnosti bytu

221. Trvání služebnosti bytu, jestliže oprávněný se stal spoluvlastníkem domu

222. Oprávněné rozšíření užívacího práva bytu. Užívání bytu vnukem oprávněného

223. Postoupení služebnosti požívání

224. Žalobní legitimace spoluvlastníka panující nemovitosti

225. Sloučením spoluvlastnictví pozemku panujícího a výhradního vlastnictví pozemku služebného nezaniká služebnost

226. Zřízení služebnosti k vlastní věci

227. Mimořádné vydržení služebnosti a výprosa

228. Vydržení služebnosti na domněle vlastním pozemku

229. Vydržení služebnosti k pozemku domněle vlastnímu

230. Vydržení služebnosti otvírání oken do prostoru nad sousedním pozemkem

231. Držba služebnosti vykonávaná pachtýřem

232. Předpoklady nabytí soukromoprávní služebnosti cesty pro obec vydržením

233. Nahodilé užití cizí nemovitosti a držba služebnosti

234. Skutečný stav a držba služebnosti. Vliv úkonů detentora na držbu a vlastnické právo

235. Držba a vydržení služebnosti v případě přestavění služebné budovy

236. Držba výkonu práva pachtýřem. Pacht a služebnost cesty. Vyhoření domu – panující nemovitosti

237. Bezúplatné zřízení služebnosti

238. Obligační nárok na trpění výkonu služebnosti, která nebyla vložena do veřejné knihy

239. Vztah věcného břemene a soukromoprávního předpisu, který se dotýká jeho výkonu

240. Držba služebnosti cesty a užívání cesty jako veřejné

IX. Stanoviska nejvyšších soudů k věcným břemenům v občanském zákoníku (zákon č. 40/1964 Sb.)

Úvodní poznámky

241. K dalšímu výkladu některých ustanovení novel občanského zákoníku, zákona o rodině, občanského soudního řádu a notářského řádu z roku 1982 (výňatek)

242. K dalším otázkám registrace smluv o převodu nemovitostí a smluv o zřízení a zániku věcných břemen (výňatek)

243. K některým dalším otázkám registrace smluv státními notářstvími (výňatek)

X. Přehled právních úprav věcných břemen a služebností platných na našem území od roku 1811

Úvodní poznámky

A. Zákon č. 946/1811 Sb. z. s., obecný zákoník občanský, ze dne 1. června 1811 ve znění předpisů jej měnících a doplňujících ke dni 1. 1. 1925

B. Zákon č. 141/1950 Sb., občanský zákoník

C. Zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník

D. Zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění novely č. 131/1982 Sb., do novely č. 509/1991 Sb. (1. 4. 1983 až 31. 12. 1991)

E. Zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník v platném znění (ke dni 31. 1. 2012)

XI. Věcná břemena v novém občanském zákoníku

Úvodní poznámky

A. Věcná břemena v novém občanském zákoníku – hlavní rozdíly oproti současné úpravě a použitelnost judikatury k platnému občanskému zákoníku

B. Úprava věcných břemen v novém občanském zákoníku (zákon č. 89/2012 Sb.)

C. Důvodová zpráva k vládnímu návrhu nového občanského zákoníku

PŘEHLED JUDIKATURY

z oblasti věcných břemen

(s přihlédnutím k novému občanskému zákoníku)

Sestavil

Jiří Spáčil

Úvod

V úspěšné edici přehledů judikatury přichází nakladatelství Wolters Kluwer se souborem judikatury k věcným břemenům. Mohlo by se zdát, že v době, kdy účinnost stávajícího občanského zákoníku se počítá jen na měsíce, je takový počin zbytečný. To by však byl velký omyl.

V první řadě je třeba uvést, že vznik těch věcných břemen, která byla založena do 1. 1. 2014, bude nutno i nadále posuzovat podle nyní platného občanského zákoníku, tedy i podle platné judikatury. Dále je tu řada tzv. legálních věcných břemen, jimž se tento přehled podrobně věnuje, která se v první řadě řídí veřejnoprávními předpisy, na jejichž základě vznikla. Tato problematika by neměla být novým občanským zákoníkem výrazně dotčena, a přitom jde o oblast, jejíž ucelené zpracování dosud chybí. A konečně nelze přehlédnout, že nová úprava věcných břemen se obsahově příliš neliší od té dosavadní. Je tomu tak proto, že současná stručná legislativa nemohla vyjít z jiných principů než z těch, ze kterých vycházel již obecný občanský zákoník z roku 1811, ke kterému se nový zákoník vrací, a také judikatura, nucená řešit řadu otázek ve stávajícím občanském zákoníku neupravených, se vracela k úpravě, literatuře a k judikatuře z dob před rokem 1950.

Je tedy většina rozhodnutí zde publikovaných použitelná i nadále; pro lepší orientaci na závěr připojujeme pojednání, upozorňující na hlavní shody a rozdíly ve staré a nové úpravě. Připojili jsme též použitelnou judikaturu z doby před rokem 1950. Protože v případě starších věcných břemen praxe bude postavena před posuzování jejich vzniku podle mnoha občanských zákoníků, podáváme též přehled jejich úpravy v občanském právu od roku 1811 až k novému zákoníku.

Jednotlivé oddíly jsou provázeny též stručným komentářem, přibližujícím základní otázky dané problematiky. Čtenářům tak předkládáme přehled judikatury obohacený o prvky, díky kterým by mělo jít o příručku umožňující dobrou praktickou orientaci ve věcných břemenech jak starých, tak i těch, která vzniknou až za nové úpravy.

Autor

Seznam použitých zkratek

Prameny:

AdN Ad Notam

ASPI JUD označení judikátu v právním systému ASPI

Boh. Bohuslav, sbírka rozhodnutí Nejvyššího správního soudu

Soubor C Soubor rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu (rozhodnutí civilní), nakladatelství C. H. Beck

R Sbírka rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu

SbNSS Sbírka rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího správního soudu

SbÚS Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu

SoJ Soudní judikatura

SoRo Soudní rozhledy

Vážný Sbírka rozhodnutí Nejvyššího soudu

Právní předpisy:

HZ zákon č. 109/1964 Sb., hospodářský zákoník

Listina Listina základních práv a svobod, vyhlášená předsednictvem ČNR dne 16. prosince 1992 jako součást ústavního pořádku České republiky (č. 2/1993 Sb.), ve znění ústavního zákona č. 162/1998 Sb.

not. řád zákon č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti (notářský řád)

obč. zák. zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník

obč. zák. 2012 nový občanský zákoník, zákon č. 89/2012 Sb.

obch. zák. zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník

o. s. ř. zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

o. z. o. Císařský patent č. 946/1811 Sb. z. s., Obecný zákoník občanský

s. ř. s.  zákon č. 150/2002 Sb., soudní řád správní (ve znění Sdělení Ministerstva vnitra o opravě tiskové chyby uveřejněné v částce 111 Sbírky zákonů, roč. 2002)

Ústava ústavní zákon č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

Úmluva evropská Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod (sdělení č. 209/1992 Sb.)

ZKV zákon č. 328/1991 Sb., o konkursu a vyrovnání

ZOZPF zákon č. 334/1992 Sb., o ochraně zemědělského půdního fondu

zák. č. 95/1871 ř. z. zákon č. 95/1871 ř. z., o zavedení obecného zákona o pozemkových knihách (knihovní zákon)

zák. č. 140/1896 ř. z. zákon č. 140/1896 ř. z., o propůjčování cest nezbytných

zák. č. 438/1919 Sb. zákon č. 438/1919 Sb., o státní podpoře při zahájení soustavné elektrisace

zák. č. 33/1922 Sb. zákon č. 33/1922 Sb., o užití dopravních cest a nemovitostí pro telegrafy

zák. č. 280/1949 Sb. zákon č. 280/1949 Sb., o územním plánování a výstavbě obcí

zák. č. 141/1950 Sb. zákon č. 141/1950 Sb., občanský zákoník

zák. č. 79/1957 Sb. zákon č. 79/1957 Sb., o výrobě, rozvodu a spotřebě elektřiny (elektrisační zákon)

zák. č. 87/1958 Sb. zákon č. 87/1958 Sb., o stavebním řádu

zák. č. 67/1960 Sb. zákon č. 67/1960 Sb., o výrobě, rozvodu a využití topných plynů (plynárenský zákon)

zák. č. 94/1963 Sb. zákon č. 94/1963 Sb., o rodině

zák. č. 22/1964 Sb. zákon č. 22/1964 Sb., o evidenci nemovitostí

zák. č. 41/1964 Sb. zákon č. 41/1964 Sb., o hospodaření s byty

zák. č. 110/1964 Sb. zákon č. 110/1964 Sb., o telekomunikacích

zák. č. 71/1967 Sb. zákon č. 71/1967 Sb., o správním řízení (správní řád)

zák. č. 122/1975 Sb. zákon č. 122/1975 Sb., o zemědělském družstevnictví

zák. č. 123/1975 Sb. zákon č. 123/1975 Sb., o užívání půdy a jiného zemědělského majetku k zajištění výroby

zák. č. 50/1976 Sb. zákon č. 50/1976 Sb., o územním plánování a stavebním řádu (stavební zákon)

zák. č. 133/1985 Sb. zákon č. 133/1985 Sb., o požární ochraně

zák. č. 89/1987 Sb. zákon č. 89/1987 Sb., o výrobě, rozvodu a spotřebě tepla

zák. č. 116/1990 Sb. zákon č. 116/1990 Sb., o nájmu a podnájmu nebytových prostor

zák. č. 87/1991 Sb. zákon č. 87/1991 Sb., o mimosoudních rehabilitacích

zák. č. 229/1991 Sb. zákon č. 229/1991 Sb., o úpravě vlastnických vztahů k půdě a jinému zemědělskému majetku (zákon o půdě)

zák. č. 114/1992 Sb. zákon č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny

zák. č. 172/1991 Sb. zákon č. 172/1991 Sb., o přechodu některých věcí z majetku České republiky do vlastnictví obcí

zák. č. 42/1992 Sb. zákon č. 42/1992 Sb., o úpravě majetkových vztahů a vypořádání majetkových nároků v družstvech

zák. č. 265/1992 Sb. zákon č. 265/1992 Sb., o zápisech vlastnických a jiných věcných práv k nemovitostem

zák. č. 344/1992 Sb. zákon č. 344/1992 Sb., o katastru nemovitostí České republiky (katastrální zákon)

zák. č. 182/1993 Sb. zákon č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu

zák. č. 72/1994 Sb. zákon č. 72/1994 Sb., kterým se upravují některé spoluvlastnické vztahy k budovám a některé vlastnické vztahy k bytům a nebytovým prostorům a doplňují některé zákony (zákon o vlastnictví bytů)

zák. č. 222/1994 Sb. zákon č. 222/1994 Sb., o podmínkách podnikání a o výkonu státní správy v energetických odvětvích a o Státní energetické inspekci

zák. č. 289/1995 Sb. zákon č. 289/1995 Sb., o lesích a o změně a doplnění některých zákonů (lesní zákon)

zák. č. 13/1997 Sb. zákon č. 13/1997 Sb., o pozemních komunikacích

zák. č. 151/1997 Sb. zákon č. 151/1997 Sb., o oceňování majetku a o změně některých zákonů (zákon o oceňování majetku)

zák. č. 151/2000 Sb. zákon č. 151/2000 Sb., o telekomunikacích a o změně dalších zákonů

zák. č. 239/2000 Sb. zákon č. 239/2000 Sb., o integrovaném záchranném systému a o změně některých zákonů

zák. č. 458/2000 Sb. zákon č. 458/2000 Sb., o podmínkách podnikání a o výkonu státní správy v energetických odvětvích a o změně některých zákonů (energetický zákon)

zák. č. 56/2001 Sb. zákon č. 56/2001 Sb., o podmínkách provozu vozidel na pozemních komunikacích a o změně zákona č. 168/1999 Sb., o pojištění odpovědnosti za škodu způsobenou provozem vozidla a o změně některých souvisejících zákonů (zákon o pojištění odpovědnosti z provozu vozidla)

zák. č. 168/2001 Sb. zákon č. 168/2001 Sb., o dálničním obchvatu Plzně

zák. č. 254/2001 Sb. zákon č. 254/2001 Sb., o vodách a o změně některých zákonů (vodní zákon)

zák. č. 274/2001 Sb. zákon č. 274/2001 Sb., o vodovodech a kanalizacích pro veřejnou potřebu a o změně některých zákonů

zák. č. 6/2002 Sb. zákon č. 6/2002 Sb., o soudech, soudcích, přísedících a státní správě soudů a o změně některých dalších zákonů (zákon o soudech a soudcích)

zák. č. 131/2002 Sb. zákon č. 131/2002 Sb., o rozhodování některých kompetenčních sporů

zák. č. 500/2004 Sb. zákon č. 500/2004 Sb., správní řád

zák. č. 127/2005 Sb. zákon č. 127/2005 Sb., o elektronických komunikacích a o změně některých souvisejících zákonů

zák. č. 182/2006 Sb. zákon č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon)

zák. č. 183/2006 Sb. zákon č. 183/2006 Sb., o územním plánování a stavebním řádu (stavební zákon)

zák. č. 184/2006 Sb. zákon č. 184/2006 Sb., o odnětí nebo omezení vlastnického práva k pozemku nebo ke stavbě (zákon o vyvlastnění)

vyhl. č. 156/1975 Sb. vyhláška č. 156/1975 Sb., o správě národního majetku

vyhl. č. 85/1976 Sb. vyhláška č. 85/1976 Sb., o podrobnější úpravě územního řízení a stavebním řádu

vyhl. č. 41/1984 Sb. vyhláška č. 41/1984 Sb., o podmínkách provozu vozidel na pozemních komunikacích

vyhl. č. 132/1998 Sb. vyhláška č. 132/1998 Sb., kterou se provádějí některá ustanovení stavebního zákona

nař. vl. č. 93/1950 Sb. vládní nařízení č. 93/1950 Sb., o výstavbě obcí

nař. vl. č. 80/1957 Sb. nařízení vlády č. 80/1957 Sb., kterým se provádí zákon č. 79/1957 Sb., o výrobě, rozvodu a spotřebě elektřiny (elektrisační zákon)

I. PODSTATA VĚCNÝCH BŘEMEN A VÝKON PRÁV JIM ODPOVÍDAJÍCÍCH

Úvodní poznámky

Zákon uvádí, že „věcná břemena omezují vlastníka nemovité věci ve prospěch někoho jiného tak, že je povinen něco trpět, něčeho se zdržet, nebo něco konat. Práva odpovídající věcným břemenům jsou spojena buď s vlastnictvím určité nemovitosti, nebo patří určité osobě“. Tím je vymezena podstata věcných břemen. Povinným je vždy vlastník určité nemovitosti, která bývá označována jako „zatížená“, nebo ve starší terminologii jako „služebná“. Věcné břemeno vázne na nemovitosti, takže změna jejího vlastníka nemá na jeho existenci vliv; tak je-li zatížená nemovitost prodána, vlastník zemře apod., přechází odpovídající povinnost na nového vlastníka. Odchylky od tohoto pravidla jsou v některých případech konkursu (viz § 248 a 285 zákona č. 182/2006 Sb.) a výkonu rozhodnutí (např. § 337h o. s. ř.).

Věcná břemena svědčí buď vlastníku určité nemovitosti (působí „in rem“, ve prospěch každého vlastníka panující nemovitosti), nebo jsou spjata s určitou osobou (působí „in personam“, jde o tzv. osobní věcná břemena). Ta břemena, která působí in rem, svědčí každému vlastníku panující nemovitosti; pokud zemře nebo nemovitost prodá, přechází oprávnění na nového vlastníka. Toto působení spolu s tím, že věcná břemena vždy váznou na nemovitosti a působí proti každému vlastníkovi, vedlo k představě, že práva a povinnosti tu vznikají mezi oprávněným a služebnou věcí, resp. i mezi povinným a oprávněnou nemovitostí. To je důsledek toho, že osoba vlastníka tu ustupuje do pozadí; je vcelku jedno, kdo jím je. Výjimkou z tohoto pravidla byla doba před rokem 1990, kdy přechodem věci do tzv. státního socialistického vlastnictví zanikala i věcná břemena na ní váznoucí.

Naopak věcná břemena svědčící určité osobě jsou na ni vázána a zanikají nejpozději její smrtí, příp. zánikem právnické osoby. Důsledkům plynoucím z toho, že práva odpovídající osobním věcným břemenům nejsou děditelná, lze předejít tím, že právo bude sjednáno pro více osob (např. i pro manželku a děti oprávněného).

Oprávnění vyplývající z věcného břemene musí být vykonáváno tak, aby povinného zatěžovalo co nejméně; jeho výkon musí být v souladu s dobrými mravy a věcná břemena nemohou být svémocně rozšiřována; v případě pochybností o rozsahu věcného břemene platí i bez výslovné úpravy, že povinný má být omezován spíše méně než více. Vlastník zatížené nemovitosti může činit úpravy, které sice ovlivňují výkon práva oprávněného subjektu, ale výrazně jej neztěžují. V zásadě platí, že výkon věcného břemene nemůže zatížit povinného (resp. jeho nemovitost) nad sjednaný rámec, resp. nad rozsah, na který účastníci při jeho vzniku mohli pomýšlet. Proto je výkon věcného břemene v míře přesahující takto vymezený rámec nepřípustný a povinná osoba se proti němu může bránit negatorní žalobou.

1. Rozsah výkonu věcného břemene, který nebyl dohodnut ani jinak určen. Žalobní návrh ve sporu o rozsah a způsob výkonu práva cesty

§ 151n obč. zák.

§ 79 o. s. ř.

Při určení rozsahu a způsobu výkonu věcného břemene, který nebyl určen právní skutečností je zakládající, je třeba vyjít z toho, že tímto výkonem nesmí být povinný zatěžován nad dojednanou míru, případně nad míru, se kterou zřizovatelé věcného břemene měli a mohli s přihlédnutím k okolnostem konkrétní věci počítat.

Vznikne-li spor o rozsah a způsob výkonu práva cesty, pak žalobní návrh, že se žalovaným ukládá povinnost umožnit žalobcům (strpět) výkon práva odpovídajícího věcnému břemenu (právu) cesty, není určitý, neboť postrádá vymezení rozsahu a způsobu výkonu práva odpovídajícího věcnému břemeni.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 17. 2. 2009, sp. zn. 22 Cdo 60/2008

R7/2010

Z odůvodnění:

K problematice určení rozsahu a způsobu výkonu věcného břemene, který nebyl určen právní skutečností, je zakládající (a to platí i pro danou věc), dovolací soud poznamenává: „Nebyl-li při zřízení služebnosti blíže určen rozsah a způsob jejího výkonu (např. doba a frekvence přejíždění přes cizí pozemek), platil podle obecného občanského zákoníku stav založený třicetiletou pokojnou držbou (§ 498, 503 o. z. o.). Občanský zákoník č. 141/1950 Sb. odkazoval v případě pochybnosti o obsahu nebo rozsahu věcného břemene na místní zvyklost (§ 171), platný občanský zákoník podobné ustanovení nemá. Při řešení této otázky „je třeba vyjít z toho, že rozhodující je sice potřeba panujícího pozemku nebo oprávněné osoby, věcné břemeno by však nemělo zatěžovat povinného v rozsahu, na který on nebo jeho právní předchůdci při sjednání břemene nemohli vzhledem k okolnostem konkrétního případu pomyslet. Neznamená to, že by např. nebylo možné právo jízdy vykonávat automobilem proto, že v době zřízení služebnosti automobily ještě neexistovaly; i v tomto případě lze nadále jezdit po zatíženém pozemku automobilem, pokud to nepřináší jeho podstatně vyšší zatížení… Lze tedy vyjít z toho, že při výkonu práva odpovídajícího věcnému břemeni nezáleží tolik na totožnosti způsobu jeho výkonu, jako na tom, že tímto výkonem nesmí být povinný zatěžován nad dojednanou míru, příp. nad míru, se kterou zřizovatelé věcného břemene měli a mohli s přihlédnutím k okolnostem konkrétní věci počítat“ (Občanský zákoník. Díl I. Komentář. 1. vydání. Praha: C. H. Beck, 2008, s. 912). Šlo-li tedy o věcné břemeno zřízené k účelům zemědělského využití pozemku, lze právo jemu odpovídající vykonávat jen v rozsahu odpovídajícímu tomuto užití.

Z uvedeného je zřejmé, že rozhodnutí odvolacího soudu, pokud zamítavý výrok opírá jen o rozdíl mezi „právem cesty“ a „právem vozové cesty a chůze“, spočívá na nesprávném právním posouzení věci a je tak dán dovolací důvod uvedený v § 241a odst. 2 písm. b) o. s. ř.

Vznikne-li spor o rozsah a způsob výkonu práva cesty, pak žalobní návrh, že „se ukládá povinnost umožnit žalobcům a), b) v k. ú. Ú. strpět výkon práva odpovídajícího věcnému břemenu právu cesty“, není určitý. Právo odpovídající věcnému břemeni cesty lze totiž vykonávat různými způsoby (zejména různými typy vozidel – např. osobními automobily, nákladními automobily různé tonáže, traktory apod.) a v různou dobu (denní či roční apod.). Uložením povinnosti strpět výkon práva cesty v tomto případě nemůže být spor odklizen. Součástí žaloby musí být vymezení rozsahu a způsobu výkonu práva odpovídajícího věcnému břemeni, jehož ochranu žalobce žádá; pokud toto určení z žaloby nevyplývá, je třeba vést žalobce k jejímu upřesnění (§ 43 o. s. ř.; navíc formulace výroku rozsudku soudu prvního stupně, pokud se jí ukládá žalovaným povinnost „umožnit žalobcům… strpět výkon práva…“ postrádá smysl). Vzhledem k tomu, že soud prvního stupně tak nepostupoval a odvolací soud toto pochybení přehlédl, zatížil tak řízení vadou, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci ve smyslu § 241a odst. 2 písm. a) o. s. ř., ke které dovolací soud přihlíží i bez návrhu.

Poznámka: odůvodnění viz též judikát č. 128 uvedený na s. 263.

2. Obrana proti škodlivému výkonu práva odpovídajícího věcnému břemeni

§ 126 odst. 1, § 151n, § 417 odst. 1 obč. zák.

Vlastník, jehož věc je zatížena věcným břemenem, se může bránit proti takovému výkonu práva odpovídajícího věcnému břemeni, který způsobuje škody na zatížené věci nebo i jiné jeho věci, anebo sice škody dosud nepůsobí, nicméně vyvolává nebezpečí poškození, a to i tak, že učiní opatření, které znemožní škodlivý způsob výkonu práva, nebude však bránit oprávněnému v jeho řádném výkonu.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 6. 1. 2006, sp. zn. 22 Cdo 2647/2004

ASPI JUD92942CZ

Z odůvodnění:

Žalobci se domáhali, aby soud žalovanému uložil povinnost zdržet se jednání, které spočívá v umístění uzamykatelné závory, umístěné v průjezdu domu č. p. 581/a na stavební parcele 697/16 v H. Soud prvního stupně zjistil, že žalovaný umístěním uzamykatelné závory do předmětného průjezdu neporušil povinnosti vyplývající pro něho z věcného břemene. Naopak žalobci vykonávali práva z věcného břemene nad smluvně sjednaný rámec způsobem, který ohrožoval nemovitý majetek žalovaného. Krajský soud k odvolání žalobců potvrdil rozsudek soudu prvního stupně. Připomenul zejména závěr znaleckého posudku, z něhož plyne, že poškození nosných prvků stropu domu nad průjezdem lze preventivně předejít tím, že zde nebudou projíždět motorová vozidla s hmotností nad 2,5 tuny. Osazení uzamykatelné závory žalovaným není šikanou, ale prevencí.

Proti rozsudku odvolacího soudu podávají žalobci dovolání, které Nejvyšší soud shledal důvodným.

Platný občanský zákoník neupravuje způsob výkonu a rozsah práv odpovídajících věcným břemenům. Je však shoda v tom, že oprávnění vyplývající z věcného břemene musí být vykonáváno tak, aby povinného zatěžovalo co nejméně („civiliter“), a že věcná břemena nemohou být svémocně rozšiřována; v případě pochybností o rozsahu věcného břemene platí i bez výslovné úpravy, že povinný má být omezován spíše méně než více (viz např. Knappová, M., Švestka, J. a kol. Občanské právo hmotné. ASPI Publishing 2002, s. 413. Viz též Holub, M., Bičovský, J., Wurstová, J., Spáčil, J. Sousedská práva. Praha: Linde 2005, s. 114). Ze shora citovaných ustanovení občanského zákoníku též vyplývá, že osoba, jejíž věc je zatížena věcným břemenem, se může bránit proti takovému výkonu práva odpovídajícího věcnému břemeni, který způsobuje škody na zatížené věci nebo i jiné její věci, anebo sice škody dosud nepůsobí, nicméně vyvolává nebezpečí poškození (tedy je pravděpodobné, že k němu dojde) a to i tak, že učiní opatření, které znemožní škodlivý způsob výkonu práva, nebude však bránit oprávněnému v jeho řádném výkonu; přitom musí jít o významné ohrožení, bránění výkonu práva pro pouhou možnost méně závažného poškození není přípustné (viz též § 3 odst. 1 obč. zák.). V takovém případě nejde o omezení věcného břemene podle § 151p odst. 3 obč. zák., ale o obranu proti jeho nepřípustnému výkonu.

Pokud by tedy odvolací soud v dané věci shledal správným skutkové zjištění soudu prvního stupně, že v důsledku průjezdu automobily žalobce vyššími než 2,05 m je budova žalovaného poškozována, příp. že hrozí poškození a současně zjistil, že umístění závory znemožňuje průjezd automobilům vyšším než je uvedený rozměr a naopak nebrání průjezdu automobilům menším, které nepůsobí škodu, byl by jeho rozsudek v souladu se shora uvedeným právním názorem dovolacího soudu. Odvolací soud se však výškou vozidel v odůvodnění rozsudku nezabýval, zmínil jen nevhodnost projíždění automobilů o hmotnosti vyšší než 2,5 tuny (i když je tu obvykle úměra mezi výškou a hmotností automobilů, nelze vyloučit ani průjezd vozidla měřícího nad 2,05 m a nedosahujícího uvedené hmotnosti). Z odůvodnění jeho rozhodnutí není ani zřejmé, že by se zabýval otázkou, jak vysokým automobilům brání žalovaný v průjezdu, tedy zda nejde i o automobily nižší, ani jak vysoké automobily podle něj mohou poškodit dům zatížený břemenem a jakým způsobem by k poškození mohlo dojít; chybí též, obdobně jako v rozsudku soudu prvního stupně, závěr, o jak významné poškození by mohlo jít a stanovení míry pravděpodobnosti, že k poškození dojde. K názoru odvolacího soudu, že žalovaný se umístěním závory oprávněně brání i proti jednání jiných osob než žalobců a jejich smluvních partnerů se dodává, že nebude-li zjištěno, že žalobce ohrožují či poškozují žalovaní nebo osoby užívající průjezd na základě jejich práva, ale jiné osoby, nebude možno považovat bránění výkonu práva žalovaným za oprávněné; v takovém případě by totiž bylo namístě vydání klíčů od závory žalobcům.

Podle rozhodnutí Vrchního soudu v Praze sp. zn. 2 Cdo 45/94, uveřejněného ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, ročník 1996, pod pořadovým číslem 36, úvaha soudu musí být podložena konkrétními zjištěními, a to s přihlédnutím k rozhodným okolnostem na stranách obou účastníků sporu. V posuzované věci se odvolací soud otázkami shora uvedenými nezabýval, resp. nezkoumal, nakolik se jimi zabýval soud prvního stupně; v tomto rozsahu je proto jeho právní posouzení věci neúplné a tedy i nesprávné; je tak dán dovolací důvod, uvedený v § 237 odst. 1 písm. c) o. s. ř.

Obdobnými vadami pak trpí i odůvodnění rozsudku soudu prvního stupně. To sice naznačuje, že po prozkoumání seznamu vozidel, jejichž celková hmotnost nepřevyšuje 2,5 tuny a výška 2,05 m soud shledal, že žalobci nejsou ve výkonu práva nijak omezeni, neuvedl však, jak k tomuto závěru dospěl (tedy zda zjistil, že závora brání jen vjezdu vozidel těmto parametrům nevyhovujícím či zda tu byly jiné důvody k této úvaze). Soud prvního stupně se zcela nadbytečně zabýval tím, zda žalobci mohou používat jinou cestu – taková možnost by totiž byla významná jen pro případné zrušení věcného břemene soudem podle § 151p odst. 3 obč. zák., nikoliv pro přípustnost bránění výkonu práva žalovaným.

3. Obsah vlastnického práva jako předmět věcného břemene

§ 151n odst. 1 obč. zák.

Z formulace „doživotní a bezplatné právo užívání celých předmětných nemovitostí, jako by byl vlastníkem“ vyplývá, že věcné břemeno je vázáno pouze na osobu žalobce a jeho smrtí zanikne. Pokud je ve smlouvě dohodnuto užívání nemovitostí žalobcem v tom rozsahu, jako by byl vlastníkem, nelze z toho dovozovat, že jako uživatel by měl všechna práva vlastníka, tedy i právo nemovitost zcizit.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 28. 5. 2002, sp. zn. 30 Cdo 644/2002

ASPI JUD27466CZ

Z odůvodnění:

V přezkoumávané věci je jádrem sporu posouzení platnosti dvoustranného právního úkonu, tedy kupní smlouvy uzavřené ve formě notářského zápisu dne 9. 8. 1993 mezi žalobcem a žalovanými. Po posouzení obsahu kupní smlouvy dovolací soud dopěl k závěru, že označení předmětu smlouvy – všech nemovitostí i rozsahu výkonu vlastnických práv k těmto nemovitostem je dostatečně určité. Formulaci „v těch mezích a hranicích, jak prodávající nebo jeho právní předchůdci uvedené nemovitosti užívali, nebo k tomu byli oprávněni“ je třeba posuzovat v souvislosti s dalším textem smlouvy, podle něhož na nemovitosti neváznou žádné dluhy a závady, což znamená, že šlo o převod všech vlastnických práv v mezích zákona. Dále je ve smlouvě jasně dohodnuta kupní cena a dostatečně srozumitelně je vyjádřeno i zřízení věcného břemene pro žalobce. Formulace „doživotní a bezplatné právo užívání celých předmětných nemovitostí, jako by byl vlastníkem“ je sice poněkud neobratná, ale zcela nepochybně z ní vyplývá, že věcné břemeno je vázáno pouze na osobu žalobce a jeho smrtí zanikne. Pokud je ve smlouvě dohodnuto užívání nemovitostí žalobcem v tom rozsahu, jako by byl vlastníkem, nelze z toho dovozovat, že jako uživatel by měl všechna práva vlastníka, tedy i právo nemovitost zcizit. Vlastnictví totiž přešlo dnem zápisu do katastru nemovitostí na žalované jako nabyvatele, kteří tím nabyli všechna práva vlastníka ve smyslu ustanovení § 123 obč. zák. K tomu lze dodat, že předmětné nemovitosti i rozsah jejich užívání oba účastníci smlouvy, tedy otec jako prodávají a syn jako kupující, dobře znali, společně je po řadu let užívali. Proto se také, jak je ve smlouvě uvedeno, oba shodli na obsahu smlouvy tak, jak jej notářka formulovala. Pokud jde o námitku dovolatele, že kupní smlouva by byla nesrozumitelná pro případného nového nabyvatele, a že jde tedy i o právní jistotu třetích osob, jedná se podle názoru dovolacího soudu o otázku obsahu případné další kupní smlouvy s eventuálním novým nabyvatelem, která by musela být formulována tak, aby byla pro obě strany určitá a srozumitelná. Jednalo by se ovšem o uspořádání dalších právních vztahů do budoucna, což s předmětným sporem nemá žádnou souvislost.

4. Omezování dispozičního práva vlastníka jako věcné břemeno

§ 151n obč. zák.

Omezování zasahující do dispozičního práva vlastníka není právem k cizí věci a nemá proto charakter věcného břemene.

Pouze práva věc držet, užívat a požívat plody či užitky věci mohou být vykonávána anebo částečně vykonávána jinou osobou než vlastníkem. Věcné břemeno nemůže omezovat vlastníka nemovité věci v jeho právu nakládat předmětem svého vlastnictví (převést nemovitou věc na jiného, zatížit ji zástavním či jiným věcným právem).

Rozhodnutí Městského soudu v Praze ze dne 6. 6. 1995, sp. zn. 33 Ca 24/95

R 43/1996

Z odůvodnění:

Věcná břemena jsou upravena v ustanoveních § 151 a násl. obč. zák. a jejich obsah zejména v ustanovení § 151n odst. 1 obč. zák. Podle ustanovení § 151n odst. 1 obč. zák. věcná břemena omezují vlastníka nemovité věci ve prospěch někoho jiného tak, že je povinen něco trpět, něčeho se zdržet nebo něco konat.

Bez dalších souvislostí může doslovný jazykový výklad tohoto ustanovení vést ke stanovisku, že věcné břemeno může omezit vlastníka nemovité věci libovolným způsobem, ve všech jeho oprávněních vyplývajících z ustanovení § 123 obč. zák., tj. v právu předmět vlastnictví držet, užívat, požívat jeho plody a užitky a nakládat s ním. Jazykový výklad konkrétního ustanovení zákona však není jediným druhem výkladu.

Soud považuje za nutné přihlížet k dalším ustanovením zákona, která tento široký výklad obsahové náplně věcných břemen zužují. Je nutno brát v úvahu i původ a vývoj institutu věcných břemen a jeho účel a nelze ignorovat ani přístup judikatury k problematice věcných břemen, právně teoretické pojetí a koneckonců ani obecné právní vědomí o obsahu věcných břemen.

Již ze zařazení ustanovení § 151n a násl. do hlavy třetí druhé části občanského zákoníku pod společným názvem „Práva k cizím věcem“ vyplývá, že tu jde o práva k věcem, jejichž vlastnictví zůstává zachováno osobě jiné než oprávněné. Náplní vlastnického práva je právo vlastníka předmět vlastnictví držet, užívat, požívat jeho plody a užitky a nakládat s ním (§ 123 obč. zák.). Z těchto práv pouze první tři, tj. právo držet, užívat a požívat plody či užitky, mohou být vykonávána anebo částečně vykonávána jinou osobou než vlastníkem, aniž by se to dotýkalo samotné podstaty vlastnického práva. K neodmyslitelnému právu vlastníka, které nelze převést na jinou osobu, aniž by zároveň nedošlo k zániku či ohrožení jeho vlastnického práva vůbec, náleží čtvrté z uvedených práv, tj. právo nakládat předmětem vlastnictví (především převést věc na jiného, přenechat věc do užívání jinému, zatížit věc apod.). Zásah do tohoto práva, které je podstatou vlastnictví a může příslušet pouze vlastníkovi věci (na rozdíl od práva věc držet, které může příslušet i držiteli, či práva věc užívat a požívat z ní plody a užitky, které může vykonávat např. nájemce), je podle názoru soudu vyloučen. Dokonce ani další instituty upravené v téže hlavě, tj. zástavní právo a zadržovací právo, které daleko spíše než věcná břemena směřují až k zásahu do samotného vlastnického práva (srov. § 151f odst. 1 a § 151u obč. zák.), neomezují vlastníka v jeho právu s věcí nakládat (bez souhlasu oprávněné osoby ji převést na jiného, pronajmout, zatížit věcným právem apod.).

Právo vlastníka nakládat s věcí nemůže být podle názoru soudu omezeno jinak než výslovným ustanovením zákona, což se děje jen výjimečně (např. § 128 odst. 2, § 140, § 145 odst. 1 obč. zák.), popřípadě ujednáním na základě výslovného ustanovení zákona, které takový zásah do dispozičního práva předvídá (např. zřízení předkupního práva jako práva věcného podle ustanovení § 603 odst. 2 obč. zák.). Omezování dispozičního práva nad rámec zákona je podle názoru soudu obcházením zákona. Podle ustanovení § 2 odst. 1 obč. zák. si mohou účastníci vzájemná práva a povinnosti upravit odchylně od zákona, jestliže to zákon výslovně nezakazuje a jestliže z povahy ustanovení zákona nevyplývá, že se od něj nelze odchýlit. Podle názoru soudu je nutno považovat ustanovení § 39 obč. zák. o neplatnosti právních úkonů za kogentní, od nichž se odchýlit nelze, a nelze si proto také smluvit další důvody neplatnosti právních úkonů (např. smlouvy o převodu nemovitosti, smlouvy o zatížení nemovitosti věcným právem, jak je tomu v této věci), jež zákon nezná, neboť takové ujednání by bylo v rozporu s citovaným kogentním ustanovením § 39 obč. zák., které nepočítá s tím, že by další důvody neplatnosti právních úkonů mohly být rozšiřovány smlouvou účastníků.

V úvahu je třeba vzít i historický vývoj tohoto institutu. Předchůdcem věcných břemen byly především tzv. služebnosti, známé již v římském právu, které byly na našem území upraveny v ustanovení § 472 a násl. obecného zákoníku občanského z roku 1811. Charakter těchto služebností je zřejmý z citovaných ustanovení; vlastník věcí byl povinen na své věci něco trpět nebo se něčeho zdržet ku prospěchu někoho jiného (§ 472 o. z. o.). O jaké trpění či zdržení šlo, je zcela nepochybné z konkrétního výčtu služebností (užívání věci, požívání a bydlení jako druhy osobních služebností, služebnost nést břímě sousedního stavení, vložení cizího trámu do své zdi, trpět průchod cizího kouře komínem, služebnost okna, okapu, právo na svod dešťové vody, právo stezky, průhonu dobytka, vozové cesty, právo čerpat vodu, právo svádět vodu, právo pastvy, právo kácet dříví, lámat kámen aj.). Je tedy zřejmé, že tyto služebnosti omezovaly vlastníka jen v jeho právech užívat věc, brát z ní plody či užitky, případně v určitém rozsahu věc výlučně držet. Žádná z těchto služebností však nemohla zasáhnout do jeho práva nakládat s věcí. Na tuto úpravu navázal dříve platný zákon č. 141/1950 Sb., který zavedl název „věcná břemena“ (viz § 166 a násl.) a definoval je stejným způsobem jako nynější ustanovení § 151n obč. zák.; speciálně se pak zmiňuje o právu požívání (§ 172 a násl.), užívání (§ 175 a násl.) a výměnku (§ 181 a násl.). I z tohoto historického pohledu je tedy zřejmé, k čemu věcná břemena, popřípadě obdobné instituty, slouží a že „omezení vlastníka“ nemůže zasahovat do sféry jeho oprávnění nakládat s věcí. Tak jsou věcná břemena chápána v právní teorii i v obecném právním vědomí.

Platná právní úprava, i když výslovně nevypočítává zvláštní druhy věcných břemen, zmiňuje se nicméně výslovně pouze o právu užívání cizí věci (srov. § 151n odst. 3 obč. zák.). Stejně tak odborná právnická literatura převážně cituje pouze věcná břemena, která se netýkají zásahu do dispozičního práva vlastníka. Totéž platí o judikatuře, která zahrnuje celou řadu stanovisek i rozhodnutí k věcným břemenům, avšak o věcném břemenu omezujícím právo nakládat s nemovitostí se nezmiňuje (srov. zejména č. 12/1988 a č. 14/1988 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek).

Ze všech těchto důvodů se soud ztotožnil se stanoviskem katastrálního úřadu, že účelem věcných břemen není omezování dispozičního práva vlastníka a že proto účastníci nebyli oprávněni uzavřít takovou dohodu o zřízení věcného břemen, jejímž obsahem je omezení práva vlastníka nakládat nemovitostí.

Protože tímto způsobem nebyli účastníci oprávněni nemovitostí nakládat, byla porušena jedna z podmínek vkladu podle ustanovení § 5 odst. 1 zákona č. 265/92 Sb. a katastrální úřad postupoval v souladu s ustanovením § 5 odst. 2 tohoto zákona, když návrh na vklad zamítl.

II. VZNIK VĚCNÝCH BŘEMEN

A. Smlouvy o zřízení věcného břemene

Úvodní poznámky

Nejčastějším důvodem vzniku věcného břemene je písemná smlouva. Ta musí mít všechny náležitosti vyžadované pro právní úkony v § 35 a násl. obč. zák. a podléhá vkladu do katastru nemovitostí. Nemovitosti, o které jde, musí být označeny obcí, katastrálním územím a parcelním číslem. Také osoby oprávněné z osobního věcného břemene musejí být označeny tak, aby je bylo možno spolehlivě identifikovat. Věcné břemeno cesty lze zřídit i na dobu určitou (viz např. nález Ústavního soudu sp. zn. III. ÚS 104/04); pokud ovšem o době není nic ujednáno, platí, že věcné břemeno je sjednáno na dobu neurčitou. Nebylo-li sjednáno výslovně jako úplatné, je třeba zřízení věcného břemene považovat za bezúplatné. Dobu jeho trvání lze též vázat na splnění podmínky. Musí být jasně vymezeno, která část pozemku je břemenem zatížena. Jestliže se zřizuje věcné břemeno k části pozemku, vyznačuje se tato část pozemku na geometrickém plánu, který je potom součástí listiny o právním úkonu, jímž se věcné břemeno zřizuje. Smlouva o zřízení věcného břemene by měla obsahovat údaj o úplatnosti zřízení práva; jinak platí, že věcné břemeno bylo zřízeno bezúplatně (R 19/2002).

5. Podstatné náležitosti smlouvy o zřízení věcného břemene

§ 151o odst. 1 obč. zák.

Podstatnou náležitostí smlouvy o zřízení věcného břemene, která je často sepisována na jedné listině se smlouvou o převodu nemovitostí, je dohoda o obsahu věcného břemena. Především by měla být řádně určena ta nemovitost, k níž se zřizovaným věcným břemenem omezuje vlastnické právo. Obdobně by měla být vymezena nemovitost, s jejímž vlastnickým právem je spojeno právo odpovídající věcnému břemenu, příp. určena osoba, které právo odpovídající věcnému břemenu patří. Obsah věcného břemena je třeba ve smlouvě vyjádřit dostatečně určitě a srozumitelně. Současně je nutno za podstatnou náležitost považovat i vyjádření vůle účastníků, že uzavírají smlouvu s věcně právními účinky.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 24. 6. 2010, sp. zn. 30 Cdo 2218/2009

ASPI JUD181102CZ

Z odůvodnění:

Jak vyplývá z obsahu spisu, dovolatel svůj tvrzený nárok na soudní deklaraci jeho spoluvlastnického práva ke specifikovanému nemovitému majetku dovozuje ze skutkového tvrzení a z učiněné právní argumentace, že smlouva [v nadpisu označená jako „Kupní smlouva“ dle ustanovení § 598 a násl. zák. č. 40/1964 Sb., ve znění změn a doplňků (občanský zákoník), dále již „předmětná smlouva“] ze dne 3. července, kterou jako „prodávající“ uzavřel s první žalovanou, „byla uzavřena jako smlouva smíšená, a sice jako smlouva kupní a smlouva o zřízení věcného břemene“, když (zestručněno ze žalobní narace) uvedenou smlouvou na první žalovanou převedl spoluvlastnický podíl v rozsahu jedné ideální třetiny předmětných nemovitostí při současném zřízení věcné břemena užívání bytu, a to in concreto s následujícím ujednáním v rámci čl. VI, bodu 6.3 smlouvy: „Ing. K. P. má zajištěn doživotně – v domě K. 14, P. ve 4. poschodí – byt ve kterém nyní bydlí (k 1. 7. 2002)“ a ve smlouvě (v rámci čl. VII, bodu č. 7. 2.) obsaženou, avšak de lege lata neupravenou tzv. intabulační, resp. vkladovou doložkou s formulačním vyjádřením, že „Na základě této smlouvy lze vklad do katastru zapsat na listu vlastnictví… v části ALV: právo vlastnické se vkládá V. M. … v části CLV: omezení dle čl. 6. 3. této smlouvy doživotní bydlení Ing. K. P.“ Vzhledem k tomu, že Katastrální úřad P. (dále též „katastrální úřad“ nebo „správní orgán“) svým rozhodnutím ze dne „26. 2. 2003“ (jak bylo zjištěno soudem prvního stupně, uvedené správní rozhodnutí bylo vydáno dne 26. února 2003), sp. zn. V-28326/2002/BR „Návrh na vklad odpovídající věcnému břemenu ve smlouvě označené jako doživotní bydlení pro oprávněného z věcného břemene v domě K. 14, P. ve 4. poschodí, byt ve kterém (roz. dovolatel) nyní bydlí“ zamítl, když naopak vyhověl návrhu „na vklad vlastnického práva ze dne 26. 7. 2002 na základě kupní smlouvy uzavřené 3. 7. 2002 mezi V. M. a Ing. P. K. týkající se převodu 1/3 domu č. p. 520 na pozemku parc. č. 982 a 1/3 parcely parc. č. 982 v k. ú. V. pro obec P.“, resp. předmětný vklad spoluvlastnického práva ve prospěch první žalované uvedeným správním rozhodnutím povolil, dovolatel z uvedeného dovodil neplatnost (celé) předmětné smlouvy. Podle dovolatele totiž „ujednání o zřízení věcného břemene doživotního užívání bytu, které bylo postiženo neplatností rozhodnutí katastrálního úřadu, stejně jako ujednání o hospodaření se společnou nemovitostí, které bylo postiženo jeho vypovězením ze strany žalovaných, nemohou být oddělena od ostatního obsahu smlouvy z 3. 7. 2002, a proto jejich absence činí celý právní úkon – smlouvu neplatnou, neboť zachování pouze její části by nerespektovalo vůli jejich účastníků, ani účel, pro který byla uzavřena.“

Soud prvního stupně učinil skutková zjištění i z předmětné smlouvy, z nichž při rozhodování vycházel i odvolací soud a proti kterým dovolatel nijak nebrojí. Odvolací soud – ve shodě se soudem prvního stupně – dospěl k právnímu závěru, že „doživotní zajištění bytu ve 4. poschodí pro žalobce (čl. VI, bod 6.3 smlouvy) nebylo zřízeno jako věcné břemeno, ale bylo zřízeno v rámci závazkového vztahu účastníků, což také doznalo svého projevu v rozhodnutí Katastrálního úřadu P. z 26. 2. 2003, kterým byl návrh na jeho vklad zamítnut. Neplatnost smlouvy z 3. 7. 2002 tím však dána není.“

Z odůvodnění písemného vyhotovení rozsudku odvolacího soudu je tedy zřejmé, že se odvolací soud zcela ztotožnil s právním názorem soudu prvního stupně, že sama okolnost, že uvedený katastrální úřad zčásti citovaným správním rozhodnutím zamítl návrh na vklad specifikovaného věcného břemene, nečiní uvedenou smlouvu neplatnou. Oba soudy pak shodně dospěly k závěru, že ujednání účastníků smlouvy v rámci čl. 6. 3. není smlouvou o zřízení věcného břemene doživotního užívání předmětného bytu dovolatelem, nýbrž má charakter závazkového právního vztahu mezi účastníky, a že tudíž aplikace § 41 obč. zák. je zde vyloučena.

Podle § 34 obč. zák. právní úkon je projev vůle směřující zejména ke vzniku, změně nebo zániku těch práv nebo povinností, které právní předpisy s takovým projevem spojují.

Podle § 35 odst. 1 obč. zák. projev vůle může být učiněn jednáním nebo opomenutím; může se stát výslovně nebo jiným způsobem nevzbuzujícím pochybnosti o tom, co chtěl účastník projevit. Podle druhého odstavce téhož paragrafu právní úkony vyjádřené slovy je třeba vykládat nejenom podle jejich jazykového vyjádření, ale zejména též podle vůle toho, kdo právní úkon učinil, není-li tato vůle v rozporu s jazykovým projevem. Podle třetího odstavce cit. ustanovení právní úkony vyjádřené jinak než slovy se vykládají podle toho, co způsob jejich vyjádření obvykle znamená. Přitom se přihlíží k vůli toho, kdo právní úkon učinil, není-li tato vůle v rozporu s jazykovým projevem.

Občanský zákoník stanoví, že věcná břemena omezují vlastníka nemovité věci ve prospěch někoho jiného tak, že je povinen něco trpět, něčeho se zdržet, nebo něco konat. Práva odpovídající věcným břemenům jsou spojena buď s vlastnictvím určité nemovitosti, nebo patří určité osobě (§ 151n odst. 1 obč. zák.). Věcná břemena vznikají též písemnou smlouvou, přičemž k nabytí práva odpovídajícího věcným břemenům je nutný vklad do katastru nemovitostí (srov. § 151o odst. 1 obč. zák.).

Pro uzavření smlouvy o věcném břemenu, která je často sepisována na jedné listině se smlouvou o převodu nemovitosti, platí příslušná ustanovení o právních úkonech; je to především § 34 a násl. obč. zákoníku, speciálně pak ustanovení o smlouvách. Z povahy věcných břemen vyplývá, že podstatnou náležitostí je dohoda o obsahu věcného břemena, především by měla být řádně určena ta nemovitost, k níž se zřizovaným věcným břemenem omezuje vlastnické právo. Obdobně by měla být vymezena nemovitost, s jejímž vlastnickým právem je spojeno právo odpovídající věcnému břemenu, příp. určena osoba, které právo odpovídající věcnému břemenu patří. Obsah věcného břemena je třeba – ve smyslu § 37 obč. zák. – ve smlouvě vyjádřit dostatečně určitě a srozumitelně. Současně je nutno za podstatnou náležitost považovat i vyjádření vůle účastníků, že uzavírají smlouvu s věcně právními účinky (Fiala, J. Zástavní právo a věcná břemena, Brno: Masarykova univerzita v Brně – právnická fakulta, 1993, s. 45 a násl., nebo Bradáč, A., Fiala, J., Hába, J., Skála, M., Vitulová, N. Věcná břemena od A do Z, 3. aktualizované vydání. Praha: Linde Praha, a. s., , 2006, s. 35 a násl.).

Věcné břemeno lze také zřídit jako věcné břemeno užívání bytu či místnosti v domě. Pro tento případ nemá občanský zákoník zvláštní ustanovení a tak – kromě obecných pravidel pro výkon věcných břemen – bude záležet především na obsahu smlouvy, která musí vymezit zejména byt nebo prostory, které oprávněný bude užívat (Spáčil, J. Věcná břemena v občanském zákoníku. 1. vydání. Praha: C. H. Beck, 2006, s. 47 a násl.).

Omezit vlastníka nemovité věci ve prospěch jiného tak, že je povinen něco trpět, něčeho se zdržet nebo něco konat, lze i na základě obligačního práva; lze například zřídit právo cesty, právo užívat cizí dům nebo cizí pozemek jako právo osobní, závazkové. V obsahu odpovídajících práv a povinností tedy specifikum věcných břemen nespočívá. Jádro tohoto institutu je vyjádřeno ve druhé větě § 151n odst. 1 obč. zák. a ve druhém odstavci tohoto ustanovení – jde o práva a povinnosti, které jsou spjaty s vlastnictvím nemovitosti a přecházejí s vlastnictvím věci na nabyvatele (Spáčil, J., s. 10 cit. práce).

Smlouva o zřízení věcného břemene je dvoustranným právním úkonem, který může být předmětem výkladu podle § 35 obč. zák. Při výkladu je třeba vycházet z textu písemné smlouvy. Má-li být právo užívání nemovitostí zřízeno jako věcné břemeno, musí to z právního úkonu mimo jakoukoliv pochybnost vyplývat. Je-li pro smlouvu stanovena obligatorně písemná forma, je třeba při jejím výkladu vycházet jen z jejího textu. Pro posouzení smlouvy o převodu nemovitostí je významný jen ten projev vůle, který byl vyjádřen v písemné formě (viz např. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 22. května 2000, sp. zn. 22 Cdo 2374/98, in Soudní rozhledy č. 9/2000). Toto pravidlo je třeba užít i pro smlouvy o zřízení jiných věcných práv, podléhajících vkladu do katastru (Spáčil, J., s. 15 cit. práce).

Sneseno do skutkových okolností posuzované věci, inkriminovaný článek VI, bodu 6. 3. předmětné smlouvy neobsahuje explicitní vyjádření smluvních stran o zřízení věcného břemene doživotního užívání označeného bytu dovolatelem, jež by mělo zatěžovat předmětnou nemovitost, avšak pro interpretaci daného projevu vůle účastníků jevilo se esenciálním zhodnotit též obsah tzv. vkladové doložky v rámci čl. VII, bodu 7. 2. smlouvy, která – právě ve vazbě na čl. 6. 3. smlouvy – obsahuje návrh, aby na listu vlastnictví č. 2445 pro katastrální území V. u Katastrálního úřadu P. bylo též zapsáno (opakovaně citováno) „v části CLV: omezení dle čl. 6. 3. této smlouvy doživotního bydlení Ing. K. P.“ Z uvedeného je zřejmé, že daný dvoustranný hmotněprávní úkon účastníků předmětné smlouvy obsahoval též tzv. vkladovou doložku, aby jimi sjednaný obsah práv a povinností v rámci čl. VI, bodu 6. 3. byl na listu vlastnictví, v jeho části C (omezení vlastnického práva) obsahujícím také věcná břemena zatěžující nemovitost, reflektován jako věcně právní omezení. Přitom k závěru o tom, že v daném případě se mělo jednat pouze omezení (spolu)vlastníka předmětné nemovitosti obligačního, resp. závazkově právní charakteru, by bylo nutné logickým způsobem – v rámci výkladu písemně učiněného právního úkonu uvedených účastníků – vytěsnit zmíněný – účastníky požadovaný – věcně právní dosah takto sjednaného práva, a to i ve vazbě na příslušný návrh, který byl vůči katastrálnímu úřadu učiněn a jímž bylo požadováno povolení vkladu jak vlastnického práva, tak i práva odpovídajícího věcnému břemeni podle uvedené smlouvy.

Nejvyšší soud je proto toho názoru, že vzhledem k obsahu formulovaného oprávnění dovolatele týkajícího se užívání předmětného bytu v uvedené smlouvě nelze vyloučit ani ten výklad, že vůle účastníků smlouvy v uvedeném směru směřovala k uzavření věcného břemene užívání bytu, resp. k věcně právnímu omezení takto zatížené nemovitosti, když naopak na druhé straně nelze bez dalšího dospět k závěru, který ve shodě se soudem prvního stupně učinil odvolací soud o tom, že v daném případě „doživotní zajištění bytu… pro žalobce… bylo zřízeno v rámci závazkového vztahu účastníků.“ Jinými slovy řečeno, kategorickému závěru o (pouhém) obligačním (závazkově právním) ujednání účastníků smlouvy brání zmíněný obsah čl. VII, bodu č. 7.2 smlouvy, jakož i učiněný návrh na povolení vkladu práva odpovídajícího věcnému břemeni, jemuž nakonec katastrální úřad (tím, že v tomto rozsahu vkladový návrh zamítl shora označeným správním rozhodnutím) nevyhověl. Odvolací soud se otázkou důsledné interpretace projevu vůle účastníků v písemné smlouvě patřičně nezabýval, přičemž soud prvního stupně řešení této otázky vázal pouze na nastanuvší důsledek rozhodnutí katastrálního úřadu, což je ovšem právně nevýznamné. Podstatná zde totiž byla projevená vůle účastníků v jimi uzavřené písemné smlouvě, k níž se upínalo žalobní tvrzení dovolatele o tom, že účastníci při uzavření převodní smlouvy směřovali též ke sjednání vyloženého věcně právního omezení, které dovolatel v podané žalobě právně kvalifikuje jako právo odpovídající věcnému břemeni. Protože písemně zachycený projev vůle účastníků ve smlouvě podle přesvědčení Nejvyššího soudu takovou interpretaci umožňoval, bylo povinností odvolacího soudu při posuzování platnosti ve smlouvě, resp. na předmětné listině obsažených dvou právních úkonů – převodní smlouvy a dále zmíněného ujednání o tzv. doživotním užívání bytu dovolatelem – zjistit všechny skutečnosti nezbytné pro posouzení, zda v daném případě byly naplněny podmínky pro aplikaci § 41 obč. zák. či nikoliv. Kromě interpretace jednotlivých ustanovení zmíněné smlouvy (absence vyjádření, že „doživotní zajištění bytu… pro žalobce má povahu věcného břemena, přestože je termín „věcné břemeno“, absence údaje „o tom, že by tvrzené věcné břemeno bylo zřizováno úplatně“), která odvolací soud vzal za relevantní při výkladu projevu vůle účastníků, se v dané věci nabízelo verifikovat učiněný projev vůle účastníků nejen s přihlédnutím k obsahu uvedené smlouvy. Rozsah těchto základních verifikačních hledisek z hlediska realizace interpretačních zásad při výkladu učiněného projevu vůle účastníků v písemné formě je přitom v judikatuře dostatečně rozveden. Na tomto místě Nejvyšší soud, dříve, než přistoupí k citaci výseče judikatury upínající se k dané materii, považuje za žádoucí zdůraznit, že je třeba důsledně odlišovat závěr interpretovaného projevu vůle účastníků písemného právního úkonu od právně kvalifikačního závěru, zda takto učiněný právní úkon splňuje zákonem stanovené náležitosti a je tedy platný (může vyvolat účastníky sledovaný právní následek) či nikoliv, a to případně i z hlediska aplikační úvahy ve smyslu § 41 obč. zák. Pokud jde o judikaturu, možno příkladmo zmínit následující rozhodnutí, jež se vztahují ke sledované materii.

Předně v soudní rozhodovací praxi je notorietou, že jestliže je obsah právního úkonu zaznamenán písemně, určitost projevu vůle je dána obsahem listiny, na níž je zaznamenán; nestačí, že účastníkům smlouvy je jasné, co je předmětem smlouvy a jaká jsou jejich práva a povinnosti, není-li to poznatelné z textu listiny (srov. např. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 19. května 2004, sp. zn. 33 Odo 30/2002, in www.nsoud.cz).

Jazykové vyjádření právního úkonu zachycené ve smlouvě je nejprve vykládáno prostředky gramatickými (z hlediska možného významu jednotlivých použitých pojmů), logickými (z hlediska vzájemné návaznosti použitých pojmů) či systematickými (z hlediska řazení pojmů ve struktuře celého právního úkonu). Kromě toho lze obsah právního úkonu posoudit i podle vůle stran v okamžiku uzavírání smlouvy, avšak za podmínky, že tato vůle není v rozporu s tím, co plyne z jazykového vyjádření úkonu (srov. např. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 22. srpna 2001, sp. zn. 25 Cdo 1569/99, in www.nsoud.cz).

Podle § 35 odst. 2 obč. zák. je třeba právní úkony vyjádřené slovy vykládat nejenom podle jejich jazykového vyjádření, ale zejména též podle vůle toho, kdo právní úkon učinil, není-li tato vůle v rozporu s jazykovým projevem, z čehož vyplývá, že je třeba vycházet z vůle toho, kdo právní úkon učinil, přičemž je nutno chránit dobrou víru toho, komu je projev vůle adresován. Ustanovení § 35 obč. zák. tedy zřetelně deklaruje požadavek, aby se výklad projevu vůle (tam, kde není výslovně projevená vůle jiná) řídil právě logikou věci. Absurdní naopak je vycházet při posuzování platnosti projevené vůle účastníků smlouvy z toho, že smluvní strany se při uzavření smlouvy logicky nechovaly (nález Ústavního soudu České republiky ze dne 28. listopadu 2001, sp. zn. II. ÚS 16/01, in www.nalus.cz, rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 14. prosince 2000, sp. zn. 20 Cdo 2608/98, in ASPI).

Lze tedy shrnout, že o obsahu právního úkonu může vzniknout pochybnost, a pro takový případ ustanovení § 35 odst. 2 obč. zák. formuluje výkladová pravidla, která ukládají soudu, aby tyto pochybnosti odstranil výkladem založeným na tom, že vedle jazykového vyjádření právního úkonu vyjádřeného slovně (nikoliv konkludentně podle § 35 odst. 3 obč. zák.) podrobí zkoumání i vůli jednajících osob. Jazykové vyjádření právního úkonu zachycené ve smlouvě musí být proto nejprve vykládáno prostředky gramatickými (z hlediska možného významu jednotlivých použitých pojmů), logickými (z hlediska vzájemné návaznosti použitých pojmů) či systematickými (z hlediska řazení pojmů ve struktuře celého právního úkonu). Kromě toho soud posoudí na základě provedeného dokazování, jaká byla skutečná vůle stran v okamžiku uzavírání smlouvy, přičemž podmínkou pro přihlédnutí k vůli účastníků je to, aby nebyla v rozporu s tím, co plyne z jazykového vyjádření úkonu. Takto musí soud postupovat i tehdy, interpretují-li účastníci ve svých přednesech či výpovědích v průběhu řízení smluvní ujednání odlišným způsobem. Taková situace neznamená, že právní úkon vyložit nelze, neboť zájmy a postoje účastníků v průběhu soudního řízení již nemusejí odpovídat jejich původní vůli, kterou projevili při právním úkonu. Interpretace obsahu právního úkonu soudem podle § 35 odst. 2 obč. zák. nemůže být považována za nahrazování či měnění již učiněných projevů vůle, jestliže použití zákonných výkladových pravidel směřuje pouze k tomu, aby obsah právního úkonu vyjádřeného slovy, který učinili účastníci ve vzájemné dohodě, byl vyložen v souladu se stavem, který existoval v době jejich smluvního jednání. Teprve v případě, že pojmy použité k jazykovému vyjádření obsahu úkonu jsou natolik nejednoznačné či nejasné, že z nich nelze ani s přihlédnutím k vůli účastníků usuzovat na záměr, jenž měl naplnit, může být opodstatněn závěr o neurčitosti právního úkonu podle § 37 obč. zák. (rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 26. listopadu 1998, sp. zn. 25 Cdo 1650/98, in Právní rozhledy č. 7/1999).

S přihlédnutím k citované výseči judikatury a k tomu, co bylo již shora k dané věci vyloženo, nezbývá, než sumarizovat, že obsah čl. VII bodu 7. 2. smlouvy účastníky reflektující, že obsah ujednání v rámci čl. VI bodu 6. 3. má být věcně právního charakteru a jako takový má být zapsán v katastru nemovitostí a obsažen na předmětném listu vlastnictví „v části CLV: omezení dle čl. 6.3 této smlouvy doživotního bydlení ing. K. P.“, v podstatě vylučuje, že by účastníci tímto způsobem směřovali pouze k uzavření právního úkonu závazkově právního (obligačního) charakteru. Sledovaná vazba na provedení příslušného zápisu do katastru nemovitostí totiž opačný výklad, jenž zaujal odvolací soud, resp. oba soudy, s přihlédnutím k zásadám logického uvažování vytěsňuje.

Protože samotné ujednání účastníků smlouvy v rámci čl. VI., bodu 6.3 smlouvy explicitní vyjádření toho, že by se mělo jednat o zřízení práva odpovídajícího věcnému břemeni, neobsahovalo, kdežto obsah čl. VII, bodu 7. 2. naopak uvedenému ujednání přiznává věcně právní charakter zase tím, že účastníci explicitně vyjadřují, aby obsah toho ujednání byl reflektován v katastru nemovitostí na listu vlastnictví v části, v rámci které byla vedena věcně právní omezení předmětné nemovitosti, tedy i věcná břemena, přicházela v úvahu možnost přistoupit i k případnému výslechu účastníků, aby objasnili okolnosti jimi uzavírané smlouvy, neboť jen důkazně ucelený závěr o tom, že účastníci při uzavírání smlouvy směřovali k dosažení pouhého obligačního ujednání ohledně užívání předmětného bytu dovolatelem, by mohl případně vytěsnit obsah inkriminovaného bodu 7. 2. smlouvy, který vzhledem k jeho jazykovému vyjádření je nutno interpretovat ve vazbě na předcházející bod č. 6.3 uvedené smlouvy. Jestliže katastrální úřad účastníky (v tzv. vkladové doložce) navrhovaný zápis popsaného věcně právního omezení nereflektoval a dané ujednání ve smlouvě vyhodnotil jako právo odpovídající věcnému břemeni, které však na základě této smlouvy vkladem – pro důvody obsažené v cit. správním rozhodnutí – nelze nabýt, jednalo se pouze a jen o situaci, kdy z pohledu tzv. katastrálních předpisů uvedenému návrhu na vklad takto označeného práva nebylo zmíněným správním orgánem vyhověno (uvedený návrh byl zamítnut).

Nemohlo-li by být – při závěru vylučujícím obligační charakter uvedeného právního úkonu – dosaženo věcně právního zatížení předmětné nemovitosti popsaným právním úkonem v souvislosti (na téže listině) s učiněným právním úkonem představujícím převodní (kupní) smlouvu, pak by bylo nezbytným zabývat se otázkou případné aplikace § 41 obč. zák. K posledně uvedenému možno dodat, že již v rozsudku ze dne 25. září 1997, sp. zn. 2 Cdon 254/96, uveřejněném pod č. 44 v sešitě č. 6 z roku 1998 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, Nejvyšší soud mimo jiné dovodil, že posouzení toho, zda lze část úkonu oddělit od ostatního obsahu, úzce souvisí s jeho výkladem; uplatní se proto interpretační zásady, jež vyplývají z ustanovení § 35 odst. 2 obč. zák. Přitom nelze ztratit ze zřetele zásadu, podle níž oddělitelnost je nezbytné posuzovat podle obsahu právního úkonu; je proto rozhodné, zda jde o část právního úkonu obsahově oddělitelnou (je bezvýznamné, že se právní úkon týká věci, kterou lze oddělit) – srov. R 3/1981 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, od něhož soudní praxe doposud nezaznamenala odklon. V rozsudku ze dne 26. listopadu 1993, sp. zn. 4 Cz 124/92, uveřejněném pod č. 2 v sešitě č. 3 z roku 1994 Bulletinu Vrchního soudu v Praze, Vrchní soud v Praze dovodil mimo jiné právní závěr, že částečnou neplatnost smlouvy je nutno posuzovat ve smyslu § 41 obč. zák. stejně jako částečnou neplatnost kteréhokoliv jiného právního úkonu. Vždy je však třeba zkoumat, zda je rozhodnutí předběžné otázky o částečné neplatnosti smlouvy v souladu nejen s jazykovým vyjádřením dané smlouvy, ale zda odpovídá vůli smluvních účastníků, není-li tato vůle v rozporu s jazykovým projevem (§ 35 odst. 2 obč. zák.). K uvedenému závěru se Vrchní soud v Praze přihlásil také v rozsudku ze dne 21. června 1994, sp. zn. 7 Cdo 39/92. Nejvyšší soud České republiky v rozsudku ze dne 26. září 1997, sp. zn. 3 Cdon 1248/96, uveřejněném na straně 331 v sešitě č. 6 z roku 1998 časopisu Právní rozhledy, dovodil mimo jiné právní závěr, že při posuzování otázky, zda část právního úkonu postiženou důvodem neplatnosti lze oddělit od ostatního obsahu tohoto úkonu (§ 41 obč. zák.), je třeba dbát, aby byla respektována vůle účastníků právního úkonu s přihlédnutím k účelu, jehož dosažení osoba konající právní úkon, resp. všichni účastníci dvou (více)stranného právního úkonu, sledovali. Tedy – v poměrech posuzované věci – zda by i bez zmíněného požadavku doživotního užívání předmětného bytu a bez zápisu věcně právních účinků tohoto ujednání v katastru nemovitostí účastníci přesto směřovali jen k uzavření kupní smlouvy o převodu uvedeného spoluvlastnického podílu či nikoliv. Nejvyšší soud zde pochopitelně odhlíží od hmotněprávního posouzení uvedeného právního úkonu, tedy zda lze vůbec platně ve prospěch spoluvlastníka nemovité věci zřídit právo odpovídající věcnému břemeni, jež by mělo tuto nemovitost věcně právně zatěžovat, neboť daný právně kvalifikační závěr by měl věcnou spojitost právě s posouzením otázky oddělitelnosti dvou učiněných právních úkonů.

6. Určitost smlouvy o zřízení věcného břemene

§ 37 odst. 1, § 151o odst. 1 obč. zák.

§ 5 odst. 1 zák. č. 344/1992 Sb.

Jestliže ve smlouvě darovací a smlouvě o zřízení věcného břemene je mimo jiné uvedeno, že žalobce „je podílovým spoluvlastníkem ideální jedné poloviny domu s uvedením čísla popisného tohoto domu, čísla parcely, čísla listu vlastnictví, označení katastrálního území, obce a katastrálního úřadu“ a stejně tak jsou popsány nemovitosti i v dalším článku smlouvy, pak v tomto směru nezanechává projev účastníků pochybnosti a jeho obsah je natolik srozumitelný a určitý, že na tento právní úkon nelze aplikovat ust. § 37 odst. 1 obč. zák. o absolutní neplatnosti právních úkonů, i když označení převáděných nemovitostí zcela neodpovídá požadavkům uvedeným v ust. § 5 odst. 1 zák. č. 344/1992 Sb.

Usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. 2. 2007, sp. zn. 30 Cdo 2044/2006

ASPI JUD38308CZ

Z odůvodnění:

Přípustnost dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c) o. s. ř. není v dané věci způsobilá založit ani námitka dovolatele, že označení nemovitostí ve smlouvě neodpovídá ust. § 5 odst. 1 zákona o katastru nemovitostí České republiky (katastrální zákon) a že z tohoto důvodu je smlouva neplatná pro neurčitost podle § 37 odst. 1 obč. zák.

Podle § 37 odst. 1 obč. zák. právní úkon musí být učiněn svobodně a vážně, určitě a srozumitelně, jinak je neplatný. Sankce neplatnosti právního úkonu se tímto ustanovením váže k náležitostem projevu vůle; projev je neurčitý, je-li nejasný jeho obsah, tj. když se jednajícímu nepodařilo obsah vůle jednoznačným způsobem stanovit. Závěr o neurčitosti právního úkonu předpokládá, že ani jeho výkladem nelze dospět k nepochybnému poznání, co chtěl účastník projevit (§ 35 odst. 1 obč. zák.). Jestliže ve smlouvě darovací a smlouvě o zřízení věcného břemene ze dne 10. 3. 1998 uzavřené mezi žalobcem a K. Ž. ml. je v bodě I. mimo jiné uvedeno, že žalobce „je podílovým spoluvlastníkem ideální jedné poloviny domu č. p. 790, ideální jedné poloviny st. parcely č. 1130 a ideální jedné poloviny pozemkové parcely č. 658/21 – zahrady v k. ú. Čáslav“, a že „tyto nemovitosti jsou zapsány na LV č. 263 pro obec a k. ú. Č. u K. ú. v K. H“ a stejně tak jsou popsány i v čl. II. této smlouvy, pak v tomto směru nezanechává projev účastníků pochybnosti a jeho obsah je natolik srozumitelný a určitý, že na tento právní úkon nelze aplikovat ust. § 37 odst. 1 obč. zák. o absolutní neplatnosti právních úkonů, i když označení převáděných nemovitostí zcela neodpovídá požadavkům uvedeným v ust. § 5 odst. 1 zák. č. 344/1992 Sb. Správnost návrhu na vklad vlastnického práva (spoluvlastnického práva) do katastru nemovitostí, který je procesním úkonem ve správním řízení, může být přezkoumána jen v rámci tohoto řízení a nikoliv v občanském soudním řízení. Rovněž údaj uvedený v čl. VII. smlouvy, že „tato darovací smlouva nabude právní účinnost teprve po jejím vkladu do katastru nemovitostí u K. ú. v K. H. a nabývá platnost podepsáním oběma smluvními stranami“, platnost ostatních ujednání v této smlouvě zpochybnit nemůže, nehledě na to, že vklad vlastnického práva na základě této smlouvy byl katastrálním úřadem povolen.

7. Zřízení věcného břemene, geometrický plán a slovní vyznačení břemene

§ 151o odst. 1 obč. zák.

Jestliže se zřizuje věcné břemeno k části pozemku, vyznačuje se tato část pozemku na geometrickém plánu, který je potom součástí listiny o právním úkonu, jímž se věcné břemeno zřizuje.

Jestliže je však rozsah věcného břemene vztahujícího se k části pozemku vymezen v listině o právním úkonu slovně zcela určitě, nemůže být důvodem neplatnosti právního úkonu ve smyslu ustanovení § 37 obč. zák. sama skutečnost, že nebyl pořízen geometrický plán s vyznačením části pozemku, jíž se věcné břemeno týká.1)

Stanovisko Nejvyššího soudu ze dne 17. 12. 1985, sp. zn. Cpj 312/85

R 28/1986

Z odůvodnění:

U soudu a státních notářství České socialistické republiky není jednotný názor na otázku, zda nedostatek geometrického plánu ve smyslu ustanovení § 6 odst. 2 vyhlášky č. 23/1964 Sb. ve znění vyhlášky č. 19/1984 Sb. (podle něhož, jestliže se listinou zřizuje věcné břemeno, které se vztahuje jen k části pozemku, vyznačí se tato část na geometrickém plánu, jenž je k listině připojen jako její neoddělitelná součást) způsobuje neplatnost listiny pro její neurčitost podle ustanovení § 37 obč. zák.

Podle ustanovení § 6 zákona č. 22/1964 Sb. (jež je označeno rubrikou „Závaznost evidence nemovitostí“) jsou údaje evidence nemovitostí podkladem pro sepisování smluv a jiných listin o nemovitostech. Podle ustanovení § 8 vyhlášky č. 23/1964 Sb., kterou se provádí zákon o evidenci nemovitostí, jsou závaznými údaji evidence nemovitostí (mimo jiné) parcelní čísla nemovitostí, výměry a druhy pozemků (kultur). Z ustanovení § 6 odst. 2 téže vyhlášky vyplývá, že v listině, která je podkladem zápisu, musí být všechny nemovitosti uvedeny podle obcí, katastrálních území a parcelních čísel vedených v evidenci nemovitostí. Je-li listinou převáděna reálně oddělená část nemovitostí, musí být předložen též geometrický plán, na kterém je vyznačeno oddělení příslušné části a udána její výměra. V ustanovení § 6 odst. 1 citované vyhlášky se příkladmo uvádějí listiny, na jejichž základě lze provést zápis v evidenci nemovitostí.

Tato ustanovení upravují předpoklady pro zápis určitého právního úkonu, týkajícího se nemovitosti, do evidence nemovitostí. Jde však o to, zda se uvedené náležitosti vyžadují také k platnosti a účinnosti právního úkonu, jehož předmětem je nemovitost.

Má-li být předmětem převodu pozemek jako samostatná věc (nikoliv jde-li jen o spoluvlastnický podíl, který není právně reálně oddělen), je třeba, aby šlo o takový pozemek, který je vyznačen na pozemkové mapě a opatřen parcelním číslem, anebo aby oddělení reální části pozemku bylo vyznačeno na geometrickém plánu potvrzeném střediskem geodézie; v takovém případě je totiž oddělení části dosavadního pozemku a vytvoření samostatné parcely přípustné a vyznačený díl pozemku lze považovat za samostatnou věc, která je způsobilá být předmětem právního jednání (úkonu). V tomto případě je geometrický plán nezbytnou součástí listiny obsahující jednání týkající se převodu reálného dílu dosavadního pozemku jako samostatné věci, neboť zakreslení uvedené části na tomto plánu, potvrzeném střediskem geodézie, umožňuje též identifikovat pozemek jako samostatnou věc, která je předmětem právního úkonu. Geometrický plán musí být vždy součástí listiny o smlouvě týkající se převodu nemovitostí, neboť mají-li být podle ustanovení § 46 odst. 2 poslední věty obč. zák. projevy účastníků na téže listině, musí být i vymezení předmětu převodu součástí téže listiny. Z toho ovšem lze dovodit, že jinak postačí, je-li geometrický plán vyhotoven a k listině připojen pouze jako příloha, z níž lze náležitě identifikovat předmět právního úkonu, který na geometrický plán jednoznačně odkazuje.

Jinak je tomu, jde-li o zřízení věcného břemene zatěžujícího pozemek. Jak bylo shora uvedeno, i v těchto případech vyžadují předpisy o evidenci nemovitosti, aby rozsah věcného břemene byl vyznačen v geometrickém plánu, který je součástí listiny, v níž je obsažen právní úkon zakládající věcné břemeno k části pozemku. Rozsah věcného břemene lze však slovně vymezit tak jednoznačně, že může splňovat předpoklad uvedený v ustanovení § 37 obč. zák., podle něhož musí být právní úkon učiněn také určitě a srozumitelně, aby byl platný. V takovém případě nedostatek geometrického plánu, na němž by byl vymezen rozsah věcného břemene, nezpůsobí neplatnost právního úkonu podle ustanovení § 37 obč. zák.

Připojení geometrického plánu (na němž je rozsah věcného břemene polohopisně lokalizován) k listině o zřízení věcného břemene k části pozemku je ovšem vždy předpokladem zápisu věcného břemene do evidence nemovitostí.

8. Listina zachycující smlouvu jako podklad pro vklad věcného břemene do katastru nemovitostí

§ 151o odst. 1 obč. zák.

§ 5 odst. 1 zák. č. 265/1992 Sb.

§ 5 odst. 2 zák. č. 344/1992 Sb.

Podkladem pro zápis vkladu do katastru nemovitostí je jen ta listina, kterou se právo zřizuje (např. smlouva o zřízení věcného břemene), a nikoli další k zápisu předložené listiny, jimiž právo nevzniká. Není-li proto nemovitost označena přímo ve smlouvě, jíž právo k ní vzniká, tak, jak to vyžaduje ustanovení § 5 odst. 1 zákona č. 265/1992 Sb., popřípadě ustanovení § 5 odst. 2 zákona č. 344/1992 Sb., je to důvodem k zamítnutí návrhu na zápis vkladu do katastru nemovitostí (§ 5 odst. 2 zákona č. 265/1992 Sb.).

Rozhodnutí Městského soudu v Praze ze dne 19. 5. 1994, sp. zn. 33 Ca 86/94

R 57/1995

Z odůvodnění:

Rozhodnutím Katastrálního úřadu Brno – město byl zamítnut návrh na vklad práv odpovídajících věcnému břemeni na základě smlouvy o zřízení věcného břemene užívání částí nemovitosti, uzavřené dne 6. 8. 1993 mezi Grandhotelem B., jako povinným, a C. Cz., a. s., jako oprávněným z věcného břemene. Zamítavé rozhodnutí bylo odůvodněno tím, že smlouva je neurčitá, neboť v ní není dostatečně identifikována nemovitost, která se věcným břemenem zatěžuje. Nemovitosti musí být v listinách, které jsou podkladem pro zápis do katastru nemovitostí, označeny podle katastrálního území, parcelních čísel a čísel popisných, vedených v katastru, jak to předepisuje ustanovení § 5 odst. 1 zákona č. 344/1992 Sb., což se v dané věci nestalo, když v článku 1 smlouvy je označení „Kavárna hotelu G. B.“. Není tedy splněna podmínka určitosti smlouvy ve smyslu ustanovení § 5 odst. 1 zákona č. 265/1992 Sb. a proto bylo nutno návrh na vklad zamítnout (§ 5 odst. 2 citovaného zákona).

Proti rozhodnutí podala opravný prostředek akciová společnost C. Cz., která namítla, že smlouva byla předložena katastrálnímu úřadu spolu se žádostí o zápis do katastru, s nájemní smlouvou a aukčním listem. Přesné označení nemovitosti je vedeno v aukčním listě, který byl předložen jako jeden z listinných dokumentů k návrhu a identifikace v aukčním listě uvedená (týkající se G. B.) byla shledána orgány provádějícími privatizaci za dostatečnou, neboť na jeho základě byla provedena aukce. Zákon č. 344/1992 Sb. v § 5 odst. 1 nestanoví, v kterých listinách musí být uvedena parcelní čísla apod. Protože žádost o zápis byla doložena smlouvou o zřízení věcného břemene, nájemní smlouvou a aukčním listem, nelze hovořit o neurčitosti ve smyslu ustanovení § 37 odst. 1 obč. zák. ve spojení s ustanovením § 39 obč. zák., neboť tyto doklady osvědčují zákonem stanoveným způsobem ve svém celku jasnou, jednoznačnou a nezaměnitelnou vůli smluvních stran zřídit věcné břemeno. Jasný je i důvod zřízení věcného břemene, neboť C. Cz., a. s., do objektu investovala značné částky. Proto navrhla, aby soud vydal rozsudek, kterým se Katastrálnímu úřadu Brno – město ukládá, aby zapsal věcné břemeno užívání pro C. Cz., a. s., na dobu do 30. 6. 2005 na list vlastnictví č. 277 pro katastrální území B. v objektu Grandhotel B. v katastru č. 277 v B.

Městský soud v Praze svým rozsudkem potvrdil rozhodnutí Katastrálního úřadu Brno – město a rozhodl, že navrhovatel nemá právo na náhradu nákladů řízení.

Práva odpovídající věcnému břemeni se zapisují do katastru nemovitostí vkladem (§ 1 odst. 1, § 2 odst. 1 zákona č. 265/1992 Sb.). Tato práva vznikají dnem vkladu do katastru, a to s právními účinky ke dni doručení návrhu (§ 2 odst. 2 a 3 citovaného zákona). Katastrální úřad přezkoumá listinu z hlediska oprávnění účastníků nakládat s předmětem smlouvy, zda je úkon učiněn v předepsané formě, zda smluvní projevy účastníků jsou dostatečně určité a srozumitelné a zda smluvní volnost není omezena (§ 5 odst. 1 téhož zákona). Jsou-li zmíněné podmínky splněny, vklad povolí, jinak návrh na vklad zamítne (§ 5 odst. 2 zákona č. 265/1992 Sb.). Povolení vkladu se vyznačuje na přezkoumávané listině (§ 6 téhož zákona).

V listinách, které jsou podkladem pro zápis do katastru, musí být nemovitosti uvedeny podle katastrálních území, parcelních čísel a čísel popisných nebo čísel evidenčních vedených v katastru (§ 5 odst. 1 zákona č. 344/1992 Sb.). Katastrální úřad přezkoumává listinu, která je podkladem pro povolení vkladu, z hledisek uvedených v ustanovení § 5 odst. 1 zákona č. 265/1992 Sb. (viz § 5 odst. 2 zákona č. 344/1992 Sb., navazující na ustanovení § 5 odst. 1 zákona č. 265/1992 Sb. o tom, co musí být obsahem takové listiny, pokud jde o popis nemovitostí).

Podkladem pro zápis do katastru je jen taková listina, kterou se příslušné právo zřizuje. Jde-li o zřízení věcného břemene, je tímto podkladem písemná smlouva o zřízení věcného břemene (§ 151a odst. 1 obč. zák.) a nikoli další listiny, kterými věcné břemeno nevzniká (v daném případě např. aukční list, nájemní smlouva). Úkolem katastrálního úřadu je přezkoumat mimo jiné, zda smluvní projevy jsou dostatečně určité (§ 5 odst. 2 zákona č. 265/1992 Sb.). Nevyplývá-li tedy určitost příslušného právního úkonu z projevů v samotné smlouvě, tzn., nejsou-li nemovitosti přímo ve smlouvě označeny tak, jak to požaduje § 5 odst. 1 zákona č. 344/1992 Sb., nelze tuto smlouvu, tj. listinu, která má být podkladem pro zápis do katastru nemovitostí považovat za určitou a není splněna podmínka uvedená v § 5 odst. 1 zákona č. 265/1992 Sb., popřípadě v § 5 odst. 2 zákona č. 344/1992 Sb. (určitost smluvních projevů). V takovém případě nezbývá než návrh na vklad zamítnout podle ustanovení § 5 odst. 2 zákona č. 265/1992 Sb. Neurčitost smluvních projevů v listině, která má působit (po vkladu do katastru) vznik věcných práv, nemůže být napravena připojením dalších listin, které nejsou její součástí a na jejichž základě žádné věcné právo nevzniká.

Věcná břemena omezují vlastníka nemovité věci (§ 151n odst. 1 obč. zák.) ve prospěch někoho jiného tak, že je povinen něco trpět, něčeho se zdržet, nebo něco konat. Nemovitostí je stavba, spojená se zemí pevným základem, případně pozemek (§ 119 odst. 2 obč. zák.).

V tomto případě předložená smlouva o zřízení věcného břemene, která má být podkladem pro zápis do katastru, se ve svém článku 1 zmiňuje o „prostorách střediska kavárna hotel Grandhotel B. v úhrnné podlahové výměře 265,30 m² k provozování herny“ a prohlašuje užívání těchto prostor za věcné břemeno. „Prostory střediska kavárna“ nelze označit za nemovitost ve smyslu ustanovení § 119 odst. 2 obč. zák., neboť nejde o stavbu, ani o jinou samostatnou věc, jde pouze o určité prostory v jiné stavbě (v budově Grandhotelu B.). Z obsahu smlouvy pak nevyplývá, že by zřízením věcného břemene měl být zatížen Grandhotel B. (který je samostatnou stavbou spojenou se zemí pevným základem, tj. nemovitostí, kterou lze věcným břemenem zatížit). Pokud zatíženou nemovitostí měla být stavba Grandhotelu B., bylo to třeba ve smlouvě s určitostí vyjádřit, a označit tuto stavbu údaji, které požaduje § 5 odst. 1 zákona č. 344/1992 Sb., tj. především podle katastrálního území a popisného čísla, vedeného v katastru. Nemovitostí je ostatně ve smyslu ustanovení § 119 odst. 2 obč. zák. stavba, tedy samostatná budova, která musí být jednoznačně identifikována údaji podle § 5 odst. 1 zákona č. 344/1992 Sb. Označení „Grandhotel B.“ je nedostačující, neboť kromě toho, že toto označení neodpovídá požadavkům citovaného § 5 odst. 1 zákona č. 344/1992 Sb., nelze „Grandhotel B.“ ztotožňovat s příslušnou budovou, neboť budova může existovat i kdyby „Grandhotel B.“ zanikl, může být také zčásti využívána jinou společností, než je „Grandhotel B.“

Ze všech uvedených důvodů se soud ztotožňuje se stanoviskem katastrálního úřadu, že smlouva o zřízení věcného břemene (která jediná je listinou, jež má být podkladem pro zápis do katastru ve smyslu ustanovení § 5 odst. 1 zákona č. 265/1992 Sb.) obsahuje neurčité označení nemovitosti, jež má být věcným břemenem zatížena: je tedy v tomto směru neurčitá a nesplňuje tak podmínku vyžadovanou v § 5 odst. 1 a 2 citovaného zákona pro povolení vkladu. Katastrální úřad tedy postupoval v souladu s ustanovením § 5 odst. 2 zákona č. 265/1992 Sb., když návrh na vklad zamítl. Proto bylo jeho rozhodnutí potvrzeno.

9. Smluvní zřízení věcného břemene k nemovitosti neevidované v katastru nemovitostí (např. podzemní objekt); účinnost smlouvy

§ 151o odst. 1 obč. zák.

zák. č. 265/1992 Sb.

K nemovitostem, které se neevidují v katastru nemovitostí, vznikají na základě smlouvy i věcná práva k věci cizí (zástavní právo, věcná břemena, předkupní právo jako právo věcné) – stejně jako právo vlastnické – již okamžikem účinnosti smlouvy. Vklad do katastru nemovitostí podle zák. č. 265/1992 Sb. nelze v takovém případě povolit.

Rozhodnutí Městského soudu v Praze ze dne 30. 4. 1997, sp. zn. 33 Ca 40/97

AdN 4/1997

Z odůvodnění:

Věcná břemena jsou upravena v § 151n a násl. obč. zák., jejich obsah zejména v § 151n odst. 1 obč. zák. Podle § 151n odst. 1 obč. zák. věcná břemena omezují vlastníka nemovité věci ve prospěch někoho jiného tak, že je povinen něco trpět, něčeho se zdržet nebo něco konat. Věcná břemena patří mezi tzv. práva k cizím věcem, podobně jako zástavní právo, zadržovací právo a předkupní právo (srov. nadpis hlavy třetí obč. zák., kam jsou ustanovení o věcných břemenech zařazena). Z této povahy věcných břemen a ze srovnání s mnohem širšími právy vlastníka k věci vlastní (§ 123 obč. zák.) jednoznačně vyplývá, že věcné břemeno je závislé na vlastnickém právu jiné osoby k zatížené nemovitosti a od tohoto vlastnického práva se odvozuje. Argumentem a maiore ad minus (od většího k menšímu) lze proto dovodit, že nejsou-li právními předpisy kladeny zvláštní požadavky pro vznik vlastnického práva k věci (požadavek vkladu do katastru nemovitostí), tím spíše nemohou být kladeny pro vznik práva, které se od vlastnického práva odvozuje, tj. pro vznik práv k věci cizí, např. věcného břemene.

V této věci má být věcné břemeno zřízeno předmětnou smlouvou na podzemních prostorách. Soud má za to, že i podzemní stavba je nemovitostí ve smyslu § 119 odst. 2 obč. zák., i když ani tato otázka není nesporná (srov. Mgr. ing. Baudyš. „Vymezení pojmu nemovitá věc v občanském právu a jeho důsledky.“ Ad Notam č. 1/1996, s. 5 a násl., zejména s. 8).

Vzhledem k odvozenosti věcného břemene od vlastnického práva k nemovitosti lze vklad věcného břemene povolit pouze k nemovitosti, ke které je v katastru nemovitosti zapsáno vlastnické právo. Jde-li o nemovitost, která se v katastru nemovitostí zapisuje, ale dosud zapsána není, je nutné, aby bylo zapsáno do katastru k takové nemovitosti vkladem či záznamem vlastnické právo, neboť navrhovanému vkladu věcného břemene by byl jinak na překážku stav zápisů v katastru [§ 5 odst. 1 písm. a) zák. č. 265/1992 Sb. ve znění pozdějších předpisů]. Jde-li však o zatížení nemovitostí, která se do katastru nemovitostí vůbec nezapisuje, nezapisuje se k takové nemovitosti ani právo odpovídající věcnému břemeni (srov. § 1 odst. 1 a § 2 a násl. zák. č. 265/1992 Sb.). Ani vlastnické právo k takové nemovitosti, od kterého se věcné břemeno odvozuje, nevzniká totiž na základě smlouvy v takovém případě vkladem do katastru, ale vlastnictví se nabývá již okamžikem účinnosti smlouvy. I když občanský zákoník neobsahuje výslovně podobná ustanovení u vzniku jiných práv k nemovitostem, vyplývá z toho, co bylo uvedeno o poměru vlastnického práva a práva k věci cizí, že nevyžaduje-li se vklad do katastru ke vzniku vlastnického práva k nemovitostem, které se do katastru nemovitostí nezapisují (viz cit. § 133 odst. 3 obč. zák.), pak tím spíše nelze k takovým nemovitostem povolit vklad práv slabších než je právo vlastnické, tj. práv k věci cizí, např. práva odpovídajícího věcnému břemeni.

Předmětem právního vztahu, který má smlouvou o věcných břemenech vzniknout, je podzemní objekt, který má být zatížen věcným břemenem (viz čl. 4 a 5 smlouvy). Tvrzení navrhovatele v opravném prostředku, že podzemní objekt není vlastním předmětem této smlouvy, je tak v přímém rozporu s obsahem smlouvy.

Podzemní objekty se v katastru nemovitostí nezapisují (viz § 2 zák. č. 344/1992 Sb., ve znění pozdějších předpisů, též výklad k tomuto ustanovení v publikaci Barešová, Baudyš. Zákon o zápisech vlastnických a jiných věcných práv k nemovitostem. Komentář. Praha: C. H. Beck, 1996, s. 50, a již citovaný článek Mgr. ing. P. Baudyše Vymezení pojmu nemovitá věc v občanském právu a jeho důsledky, Ad Notam č. 1/1996, s. 5 a násl.). Právo odpovídající věcnému břemeni, které zatěžuje cizí nemovitost, se zapisuje do katastru nemovitostí jen tehdy, jde-li o právo k nemovitosti, která se eviduje v katastru (srov. § 1 odst. 1 zák. č. 265/1992 Sb. ve znění pozdějších předpisů). Zápisem do katastru se rozumí podle okolností vklad, záznam, poznámka nebo jejich výmaz (§ 1 odst. 3 zák. č. 265/1992 Sb.). Z toho vyplývá, že nelze provádět zápis, tedy ani vklad práva, odpovídajícího věcnému břemeni, má-li být věcným břemenem zatížena nemovitost, která se v katastru nemovitostí neeviduje (např. podzemní objekt).

Protože nelze provést vklad práva, odpovídajícího věcnému břemeni, které zatěžuje podzemní objekt v katastru nemovitostí neevidovaný, katastrální úřad postupoval v souladu s § 5 odst. 2 zák. č. 265/1992 Sb., když návrh na vklad zamítl. Navrhovanému vkladu je totiž na překážku stav zápisů v katastru (§ 5 odst. 1 zák. č. 265/1992 Sb.).

Soud je však toho názoru, že k nemovitostem, které se nezapisují do katastru nemovitostí, vznikají věcná práva, včetně práv odpovídajících věcnému břemeni, již okamžikem účinnosti smlouvy, i když to zákon výslovně stanoví jen u vzniku práva vlastnického (§ 133 odst. 3 obč. zák.). K tomuto účelu lze dojít přiměřeným použitím ustanovení § 133 odst. 3 obč. zák. (upravujícího vlastnické právo, které je právem věcným – viz název části druhé občanského zákoníku, kam je vlastnické právo zařazeno) i na ostatní věcná práva, tj. na věcná práva k věci cizí (zástavní právo, věcná břemena, předkupní právo jako právo věcné), jak to umožňuje v případě nedostatku právní úpravy ustanovení § 853 obč. zák. Jiný výklad nelze přijmout, neboť by vylučoval možnost vzniku věcných práv k těm nemovitostem, které se v katastru neevidují, což by bylo v rozporu s ustanoveními občanského zákoníku o věcných právech k věci cizí, která umožňují vznik věcných práv ke všem nemovitostem (srov. ustanovení § 151a a násl. obč. zák., § 603 odst. 2 obč. zák.). Je zřejmé, že u věcných práv k věci cizí jen opomenutím zákonodárce chybí obdobné ustanovení, jakým je u vlastnického práva ustanovení § 133 odst. 3 obč. zák. Úmyslem zákonodárce nemohlo být zavedení odlišné úpravy pro vznik vlastnického práva k nemovitostem (k věci cizí), pokud jde o požadavek zápisu do katastru nemovitostí, ať již v tom směru, že by věcná práva k nemovité věci cizí vznikala ve všech případech vkladem do katastru (když jde o nemovitosti, které se v katastru neevidují a ani vlastnické právo k nim nevzniká vkladem), nebo dokonce v tom směru, že by věcná práva k cizím nemovitostem neevidovaným v katastru nemohla vzniknout vůbec.

10. Posouzení otázky, zda se právo odpovídající věcnému břemeni ohledně nemovitosti neevidované v katastru zapisuje do katastru nemovitostí

§ 151o odst. 1 obč. zák.

§ 5 odst. 2 zák. č. 265/1992 Sb.

Pro posouzení otázky, zda se právo odpovídající věcnému břemeni zapisuje do katastru nemovitostí, je rozhodující jen to, zda se v katastru nemovitostí eviduje nemovitost zatížená, ke které má věcné břemeno vzniknout, nikoli to, zda v katastru nemovitostí je evidována nemovitost, v jejíž prospěch se věcné břemeno zřizuje.

Rozhodnutí Městského soudu v Praze ze dne 30. 4. 1997, sp. zn. 33 Ca 42/97

AdN 4/1997

Z odůvodnění:

Katastrální úřad svou argumentací zřejmě chtěl vyjádřit to, že smlouva se týká podzemního objektu, který se v katastru nemovitostí neeviduje, a proto k němu nelze zapisovat ani žádná věcná práva. Taková argumentace však neobstojí, neboť katastrální úřad zde vůbec neodlišuje nemovitost, v jejíž prospěch má být věcné břemeno zřízeno. Předmětem právního vztahu, ke kterému má vzniknout věcné břemeno, zde totiž není podzemní objekt, ale pozemky, které jsou v katastru nemovitostí evidovány a ke kterým se proto věcná práva zapisují; pokud byla taková věcná práva zřízena smluvně, zapisují se vkladem. Podle názoru soudu je pro posouzení otázky, zda se právo odpovídající věcnému břemeni v katastru nemovitostí eviduje, rozhodující, zda se v katastru nemovitostí eviduje nemovitost zatížená, ke které má věcné břemeno vzniknout. Skutečnost, že v katastru nemovitostí není evidována nemovitost, v jejíž prospěch se věcné břemeno zřizuje, nemůže na této skutečnosti nic změnit – jde tu jen o určitý způsob identifikace oprávněného ve smyslu § 151n odst. 1 druhá věta obč. zák. (kterým je zde vlastník panující nemovitosti). K panující nemovitosti ostatně žádné věcné břemeno nevzniká.

Soud se však ztotožňuje s názorem katastrálního úřadu, že je nutno, aby ve smlouvě o zřízení věcného břemene k pozemkům bylo přesně vymezeno, kde se na pozemku (resp. pod pozemkem) nalézají objekty, jejichž existence má být vlastníkem pozemku respektována a v jejichž zájmu je věcné břemeno zřizováno. Jinak smlouva o zřízení věcného břemene nevyhovuje požadavku určitosti, která je jednou z podmínek povolení vkladu věcného práva [§ 5 odst. 1 zák. č. 265/1992 Sb. Sb., nyní § 5 odst. 1 písm. c) zák. č. 265/1992 Sb. ve znění zák. č. 90/1996 Sb.].

Tento požadavek však splněn není, neboť pro přesné určení polohy podzemního objektu pod pozemky, které jsou předmětem smlouvy a správného určení polohy kotelny a nasávací komory vzduchotechniky by byl nutný geometrický plán, který tuto polohu zakresluje, a tento plán by musel být nedílnou součástí smlouvy. Vzhledem k tomu, že smlouva o zřízení věcného břemene je uzavírána v zájmu určitých stávajících objektů, je nutné, aby jejich poloha ve vztahu k pozemkům byla mimo jakoukoli pochybnost určena.

Poloha kotelny a nasávací komory vzduchotechniky je však vyznačena ve smlouvě jen v nákrese, nikoli geometrickým plánem, který by byl katastrálním úřadem ověřen a mimo jakoukoli pochybnost tak určoval polohu těchto objektů na pozemcích. Poloha podzemního objektu ve vztahu k pozemkům parc. č. 944/1, 944/2, 944/3 a 944/4 není vyznačena vůbec. Právní úkon je tak neurčitý a katastrální úřad postupoval správně, když návrh na vklad zamítl.

11. Zřízení věcného břemene užívání věci, je-li již věc užívána jinou osobou na základě nepojmenované smlouvy

§ 51, § 151o odst. 1 obč. zák.

K nemovitosti, kterou oprávněná osoba užívá na základě osobního závazku vlastníka z titulu smlouvy o doživotním užívání, nemůže vlastník za trvání tohoto práva zřídit platně věcné břemeno užívání, resp. spoluužívání jiné osobě.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 27. 4. 2005, sp. zn. 22 Cdo 2248/2004

C 3673 – Soubor

Z odůvodnění:

Není nijak výjimečné a spíše je obvyklé, že při darování mezi blízkými osobami se různým způsobem převádějícím zajišťuje dosavadní (často neomezený) rozsah užívání převáděných nemovitostí. Z ničeho nevyplývá, že by bylo vyloučeno, aby tomu v dané věci bylo podobně. I když je obvyklé takové zajištění smlouvou o zřízení věcného břemene, není vyloučeno, aby se tak stalo formou osobního závazku, jako tomu bylo v této věci, a samostatnou (oddělenou) smlouvou, která ke své účinnosti nepotřebuje vklad do katastru nemovitostí. Účelem takových smluv je, aby nabyvatel získal jistotu, že v době do smrti dárce ani v důsledku dědění převáděná nemovitost nepřejde na jinou osobu, přičemž dárce má zajištěno užívání nemovitosti v dosavadním rozsahu. Dárci tedy právem očekávají, že po ztrátě jejich vlastnictví se na výkonu jejich dosavadních užívacích práv fakticky nic nezmění a v obvyklém dosavadním užívání převedené nemovitosti budou nerušeně pokračovat. Z tohoto hlediska, s nímž byli účastníci smlouvy srozuměni, je pak třeba posuzovat práva vlastníka a práva osoby oprávněné k doživotnímu užívání nemovitosti.

Právní závěr odvolacího soudu o určitosti sporné smlouvy v celém jejím rozsahu a její platnosti z hlediska ustanovení § 37 odst. 1 obč. zák. není nepatřičný. Právě v jasné spojitosti či návaznosti na darovací smlouvu ze 17. 3. 1997 ji lze považovat za dostatečně určitou, včetně vymezení předmětných pozemků, jsou-li dostatečně identifikovány v jednoznačně související převodní smlouvě. Lze také jen stěží uvažovat o tom, že by spornou smlouvou bylo sledováno, aby ostatní prostory v domě, vesměs jeho příslušenství nebo nikoli samostatná součást, měly být spornou smlouvou vymezeny pro užívání žalobců, jak uvažoval soud prvního stupně. Naopak tvrzení žalobců, že si chtěli postavit místo tzv. výměny a stodoly samostatný objekt pro vlastní bydlení nasvědčuje tomu, že dům užívat nemínili.

S ohledem na již řečené nelze dobře uvažovat ani o nepoměru mezi právy žalobkyně jako vlastnice předmětných nemovitostí a právy žalovaných jako jejich stálými uživateli. Pokud žalobci poukazují na smrt manželky žalovaného 1) ve smyslu nastalé změny poměrů, dovolací soud jen poznamenává, že žalobci doposud vycházeli z neplatnosti sporné smlouvy a o době její závaznosti se logicky v dosavadních opravných prostředcích nezmiňovali. Přitom o účinnosti, resp. trvání sporného závazku, se dá uvažovat jen u smlouvy platné.

Kdy (k jakému datu) došlo k uzavření sporné smlouvy, je otázkou skutkovou, nikoli právní. Dovolací soud se námitkou v tomto směru nemohl zabývat, neboť dovolatelé uplatnili toliko dovolací důvod nesprávného právního posouzení věci.

Bezchybné shledal dovolací soud i posouzení platnosti smlouvy o věcném břemeni, zřízené žalobkyní a) ve prospěch žalobce b), jako smlouvy neplatné podle § 37 odst. 2 obč. zák. K nemovitostem, jež oprávněná osoba užívá na základě osobního závazku vlastníka z titulu smlouvy o doživotním užívání nemovitostí, nemůže být za trvání tohoto práva vlastníkem, kterého toto právo omezuje, platně zřízeno věcné břemeno užívání, resp. spoluužívání nemovitostí jiné osobě.

12. Věcné břemeno sjednané mezi podnikateli bezúplatně

§ 151o odst. 1 obč. zák.

Také ve vztazích mezi podnikateli platí, že věcné břemeno může být sjednáno bezúplatně.

Usnesení Nejvyššího soudu ze dne 21. 3. 2006, sp. zn. 22 Cdo 1466/2005

ASPI JUD92832CZ

Z odůvodnění:

K otázce bezúplatného zřízení věcného břemene odkazuje i dovolací soud na rozsudek Nejvyššího soudu ČR z 20. 10. 2000, sp. zn. 20 Cdo 1265/98, publikovaný ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek pod č. 19, ročník 2002, podle kterého „jestliže smlouva o zřízení věcného břemene neobsahuje žádný údaj o úplatnosti tohoto práva, pak platí, že věcné břemeno bylo sjednáno bezúplatně; povinnost oprávněného z věcného břemene nést přiměřené náklady na zachování a opravu nemovitosti, kterou užívá, tím není dotčena (§ 151n odst. 3 obč. zák. ve znění účinném do 31. prosince 2000)“.

Dovolací soud neshledal žádný důvod, pro který by uvedený judikát nebyl použitelný ve vztazích mezi podnikateli; ostatně v uvedeném sporu šlo o výkon práva odpovídajícího věcnému břemeni, který spočíval v časově neomezeném užívání nemovitosti pro podnikatelskou činnost. Nadto nelze přehlížet, že předmětná smlouva o zřízení věcného břemene měla být součástí celého komplexu dokumentů, na jejichž základě byly řešeny právní vztahy mezi zúčastněnými stranami v souvislosti s nabytím podniku žalovanou.

Dovolací soud také neshledal nic, nad čím by se měl pozastavit ani z hlediska obsahu práva žalovaného odpovídajícího zřízenému věcnému břemeni, jestliže se žalobce zavázal jako vlastník pozemků, na nichž je zřízena skládka, trpět tzv. skládkování odpadu žalovaného (v limitované výši a v souladu s veřejnoprávními předpisy) jako vlastníka nedalekého podniku produkujícího odpad.

13. Rozpor mezi pojmenováním věcného břemene ve smlouvě a jeho obsahem. Vada v označení osoby ve smlouvě o zřízení věcného břemene

§ 35, § 151n odst. 1 obč. zák.

V případě, že věcné břemeno je ve smlouvě o jeho zřízení nesprávně pojmenováno, ze smlouvy však lze nepochybně zjistit jeho obsah, je rozhodující obsah smlouvy.

Vada v označení osoby, která je účastníkem smlouvy, nezpůsobuje sama o sobě neplatnost této smlouvy, pokud lze z celého obsahu právního úkonu jeho výkladem zjistit, kdo byl účastníkem smlouvy.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 15. 1. 2001, sp. zn. 22 Cdo 2480/2000

ASPI JUD34154CZ

Z odůvodnění:

Dovolatelka namítá, že věcné břemeno bylo zřízeno ve prospěch neexistujícího subjektu. V dané věci však nešlo o to, že by mělo být zřízeno právo pro někoho, kdo neexistoval, ale o nepřesné označení právnické osoby. Obdobný případ řešil dovolací soud již v rozsudku ze dne 10. dubna 1997, sp. zn. 2 Cdon 386/96, publikovaném v časopise Soudní judikatura č. 6/1998, ve kterém zaujal právní názor, že vada v označení osoby, která je účastníkem smlouvy, nezpůsobuje sama o sobě neplatnost této smlouvy, pokud lze z celého obsahu právního úkonu jeho výkladem (§ 35 odst. 2 občanského zákoníku – dále jen „obč. zák.“) zjistit, kdo byl účastníkem smlouvy.

V právních úkonech, jejichž platnost je předmětem tohoto řízení, byla žalovaná společnost označena nejen (nepřesným) obchodním jménem, ale i správným identifikačním číslem právnické osoby. Vzhledem k tomu, že podle zjištění učiněného v nalézacím řízení nešlo o obchodní jméno jiné společnosti, nemohly vzniknout pochybnosti o tom, která z více do úvahy přicházejících společností měla být subjektem smlouvy. Pokud je právnická osoba v právním úkonu označena nepřesně obchodním jménem nebo názvem, který nenáleží jiné právnické osobě, avšak v tomto úkonu je uvedeno správné identifikační číslo této právnické osoby, není právní úkon neplatný pro nedostatek způsobilosti této osoby mít práva a povinnosti. V této části je dovolání nedůvodné.

Dovolatelce nelze přisvědčit ani, pokud namítá, že smlouva o zřízení věcného břemene byla neplatná i proto, že nelze zřídit věcné břemeno nájmu. Je skutečností, že ani platné právo, ani právní věda neznají „věcné břemeno nájmu“, a že jde o zmatečné slovní spojení. Podle § 35 odst. 2 obč. zák. právní úkony vyjádřené slovy je třeba vykládat nejenom podle jejich jazykového vyjádření, ale zejména též podle vůle toho, kdo právní úkon učinil, není-li tato vůle v rozporu s jazykovým projevem. V předmětné smlouvě bylo uvedeno, že „obsahem věcného břemene nájmu je nerušené užívání“ předmětných nemovitostí. Je tedy zřejmé, co je v dané věci obsahem věcného břemene, tento obsah neodporuje zákonu, naopak je zákonem předpokládán (§ 151n odst. 3 obč. zák.). V případě, že věcné břemeno je ve smlouvě o jeho zřízení nesprávně pojmenováno, ze smlouvy však lze nepochybně zjistit jeho obsah, je rozhodující obsah smlouvy.

14. Smlouva o zřízení věcného břemene a konkursní řízení

§ 151o odst. 1 obč. zák.

§ 15 odst. 1 písm. d) zák. č. 328/1991 Sb.

Právním úkonem dlužníka, jímž ve smyslu § 15 odst. 1 písm. d) zákona č. 328/1991 Sb., o konkursu a vyrovnání, ve znění pozdějších předpisů, na sebe přejímá svému majetku nepřiměřené závazky, může být i smlouva, kterou svůj majetek zatížil věcným břemenem.

Rozsudek Vrchního soudu v Praze ze dne 14. 2. 2002, sp. zn. 13 Cmo 15/2001

SoJ 1/2004, s. 45

Z odůvodnění:

Odvolací soud považuje za vhodné především uvést, že do doby, nežli došlo k převodu vlastnického práva k celé sporné nemovitosti vkladem do katastru nemovitostí, tedy k věcným účinkům kupní smlouvy ze dne 12. 10. 2001 (nabytí vlastnictví nemovitosti žalovaným), měla žalobkyně naléhavý právní zájem na určení neúčinnosti smlouvy o zřízení věcného břemene na dobu neurčitou pro oprávněného žalovaného. Je nezbytné připomenout, že návrh na prohlášení konkursu na majetek úpadce (vlastníka nemovitosti) byl podán dne 25. listopadu 1996, konkurs byl prohlášen dne 26. 9. 1997, smlouva o zřízení věcného břemene spočívající v bezplatném užívání nebytových prostor a pozemků nemovitosti úpadce oprávněným z věcného břemene (žalovaným) byla uzavřena dne 1. 10. 1996 s účinky vkladu do katastru nemovitosti ke dni 4. 11. 1996.

Podle ustanovení § 15 odst. 1 písm. d) zák. č. 94/1996 Sb., kterým byl s účinností od 1. 6. 1996 změněn zákon č. 328/1991 Sb., o konkursu a vyrovnání, jestliže byl prohlášen konkurs, jsou vůči věřitelům neúčinné právní úkony dlužníka, provedené v posledních šesti měsících před podáním návrhu na prohlášení konkursu nebo po podání tohoto návrhu do prohlášení konkursu, kterými na sebe přejímá svému majetku nepřiměřené závazky.

Z obsahu smlouvy o zřízení věcného břemene vyplývá, že pět dnů před podáním návrhu na prohlášení konkursu na svůj majetek zřídil vlastník majetku smlouvou ke svému majetku takové účelové věcné břemeno, kterým by následně ztížil zpeněžení svého majetku v případě, že by byl konkurs prohlášen. Aniž by bylo nezbytné k posledně zmíněné skutečnosti vést dokazování, lze shodně se soudem prvního stupně uzavřít, že nemovitost nezatížená věcným břemenem bezplatného, na dobu neurčitou smluveného užívání veškerých nebytových prostor a pozemku ve prospěch oprávněného ze smlouvy o věcném břemeni, bude v konkursním řízení zpeněžitelná s větší výtěžností nežli nemovitost v uvedeném rozsahu zatížená. Odvolací soud proto shodně se soudem prvního stupně dospívá k závěru, že smlouva o zřízení věcného břemene by mohla být v době jejího uzavření nepřiměřeným závazkem budoucího úpadce, kterým tento ke své újmě poskytl výhodu oprávněnému ze smlouvy. Nelze však přehlédnout, že katastrální úřad, jenž povolil vklad smlouvy o věcném břemeni dne 25. 5. 1998 s účinky vkladu dnem 4. 11. 1996, pochybil, když pokračoval v řízení o povolení vkladu zřízení věcného břemene do katastru nemovitosti i poté, kdy byl prohlášen konkurs na majetek jednoho z účastníků smlouvy ze dne 1. 10. 1996, neboť i toto řízení bylo přerušeno dnem 26. 9. 1997 podle ustanovení § 14 odst. 1 písm. c) ZKV. Prohlášení konkursu má mj. podle ustanovení § 14 odst. 1 písm. c) ZKV i ten účinek, že dnem vyvěšení usnesení o prohlášení konkursu na úřední desce soudu se vyjma určitých řízení v tomto ustanovení vyjmenovaných přerušují všechna řízení o nárocích, které se týkají majetku patřícího do konkursní podstaty nebo které mají být uspokojeny z tohoto majetku, přičemž není rozhodné, zda jde o řízení soudní či jiná, např. správní řízení. Nároky, které se týkají majetku patřícího do konkursní podstaty, se přitom rozumí veškeré nároky, jež s majetkem podstaty přímo či nepřímo souvisejí, a které tak mají vliv na některá oprávnění s majetkem podstaty spojená.

Řízení o povolení vkladu do katastru nemovitostí je typickým návrhovým správním řízením podle zákona č. 265/1992 Sb., o zápisech vlastnických a jiných věcných práv k nemovitostem, ve znění pozdějších předpisů. Pokud tedy byl prohlášen konkurs na majetek účastníka smlouvy o zřízení věcného břemene k nemovitosti dne 26. 9. 1997 a řízení o povolení vkladu věcného břemene do katastru nemovitostí ještě dne 28. 4. 1998 (jak vyplývá z rozhodnutí krajského soudu ze dne 28. 4. 1998, který přezkoumával zamítavé nepravomocné rozhodnutí katastrálního úřadu) nebylo ukončeno, nebyl namístě postup katastrálního úřadu, kterým tento povolil dne 25. 5. 1998 v průběhu neukončeného konkursního řízení vklad vyznačením příslušné doložky na smlouvě o zřízení věcného břemene. Již sama tato skutečnost by nutně musela vést k zamítnutí žaloby na neúčinnost smlouvy, neboť prohlášení konkursu a z toho plynoucí přerušení řízení před Katastrálním úřadem zabránilo tomu, aby se smlouva stala účinnou. Dalším důvodem pro změnu rozsudku pak byla nová skutečnost, jež vyšla najevo až v průběhu odvolacího řízení, totiž to, že žalobkyně předmětnou nemovitost prodala žalovanému. Katastrálním úřadem byl povolen vklad práva rozhodnutím 11 V-398/2001, vklad práva zapsán do katastru dne 21. 1. 2002 s právními účinky vkladu dnem 12. 10. 2001. S právními účinky vkladu nastaly i věcné účinky této kupní smlouvy, tedy žalovaný nabyl vlastnictví k nemovitostem, jež byly smlouvou o zřízení věcného břemene zatíženy. U žalobkyně v důsledku převodu vlastnictví předmětných nemovitostí z úpadce na žalovaného pak odpadl její naléhavý právní zájem na žalobě požadující určení neúčinnosti právního úkonu (smlouvy o zřízení věcného břemene ze dne 1. 10. 1996). Převodem vlastnictví k nemovitosti na žalovaného a ztrátou tohoto naléhavého právního zájmu ztratila i aktivní věcnou legitimaci na určení právního vztahu, o který v řízení jde, a odvolací soud rozsudek soudu prvního stupně ve výroku o věci samé podle ustanovení § 220 odst. 1 o. s. ř. změnil tak, že žalobu zamítl.

15. Určitost smlouvy o vedení kanalizační stoky

§ 37 odst. 1 obč. zák.

Ve smlouvě o zřízení věcného břemene vedení kanalizační stoky musí být vymezeno, kterými místy zatíženého pozemku stoka povede, popř. v ní musí být stanoveno, že může být vedena kdekoli, jinak je smlouva neurčitá, a tudíž neplatná.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 2. 10. 2002, sp. zn. 22 Cdo 507/2001

ASPI JUD71395CZ

Z odůvodnění:

Odvolací soud postavil své rozhodnutí především na právním závěru, že předmětná smlouva o zřízení věcného břemene je pro neurčitost podle § 37 odst. 1 obč. zák. neplatná. Rozhodnutí odvolacího soudu je v tomto ohledu v souladu s ustálenou judikaturou Nejvyššího soudu a jeho právnímu závěru nelze nic vytknout.

Věcné břemeno je věcné právo, které omezuje vlastníka nemovité věci ve prospěch někoho jiného tak, že je povinen něco trpět, něčeho se zdržet nebo něco konat. Podstatným obsahem věcného břemene je zatížení vlastníka nemovitosti, neboli omezení v jeho výkonu vlastnického práva. Každá smlouva o zřízení věcného břemene musí mít písemnou formu a mimo jiné obsahovat přesné vymezení obsahu a rozsahu věcného břemene a pro eventuální vymáhání neplnění povinnosti též rozsah a způsob výkonu věcného břemene. K tomu srov. R 50/1985 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, s. 526.

Podle § 37 odst. 1 obč. zák. právní úkon musí být učiněn svobodně a vážně, určitě a srozumitelně; jinak je neplatný.

Nejvyšší soud potvrdil svou aplikační praxi ve vztahu k právě citovanému ustanovení v návaznosti na výše citované rozhodnutí sp. zn. 3 Cdon 227/96 rozsudkem z 21. 6. 2001, sp. zn. 33 Odo 273/2001, publikovaným v Souboru rozhodnutí Nejvyššího soudu, vydávaném nakladatelstvím C. H. Beck, pod C 593, svazku 7; prakticky jím zopakoval citovaný právní názor. Podle rozhodnutí uveřejněného v časopise Soudní judikatura č. 4/1999 pod č. 121 „právní úkon je neurčitý tehdy, jestliže srozumitelně vyjádřený obsah má takové věcné nedostatky, že je nelze překlenout ani s použitím interpretačních pravidel“. V podstatě stejný právní názor zaujal Nejvyšší soud v rozsudku z 22. 6. 2000, sp. zn. 33 Cdo 390/2000, (ASPI), v němž uvedl, že „projev vůle je neurčitý, je-li neurčitý jeho obsah, tj. – mimo případy, kdy vůbec chybí určitá vůle – když se jednajícímu nepodařilo obsah vůle jednoznačným způsobem stanovit, a je nesrozumitelný, jestliže jednající nedosáhl – vadným slovním nebo jiným zprostředkováním – jasného vyjádření své vůle. Závěr o neurčitosti či nesrozumitelnosti právního úkonu předpokládá, že ani jeho výkladem nelze dospět k nepochybnému poznání, co chtěl účastník projevit (§ 35 odst. 2 obč. zák.). Vůle účastníka právního vztahu je projevem určitá, srozumitelná, jestliže je výkladem objektivně pochopitelná. Výkladem pak nelze obsah předmětného právního úkonu doplňovat.“

Z provedeného dokazování nevyplynulo, že by se účastníci shodli na tom, že předmětná kanalizační stoka může vést přes pozemky žalobců kdekoli; ostatně ani to nevyplývá z předmětné smlouvy. Účastníci smlouvy se při ústním jednání domlouvali na tom, v jakém rozsahu a v jakých místech povede stoka přes jejich pozemky. Toto určité ujednání však nebylo pojato do písemné smlouvy a právě pro přesvědčení žalobců, že toto ujednání nebylo dodrženo, vznikl mezi stranami spor. Předmětná písemná smlouva je tedy neurčitá, a tudíž neplatná ve smyslu § 37 odst. 1 obč. zák., neboť neobsahuje určitým způsobem vyjádřený rozsah věcného břemene, jež má žalobce zatěžovat.

16. Závazky z nepojmenovaných smluv a závaznost nepojmenovaných smluv pro právní nástupce stran

§ 51, § 151o odst. 1 obč. zák.

Závazky vzniklé na základě (nepojmenované) smlouvy podle § 51 obč. zák. ani po novele provedené zákonem č. 131/1992 Sb., tedy za platnosti ustanovení § 135b a § 135c obč. zák., nepozbyly svou závazkovou (obligační) povahu, a nezměnily se na věcná břemena.

Smlouva uzavřená podle § 51 obč. zák. váže – na rozdíl od smluv zakládajících věcná břemena – jen účastníky smlouvy, a nikoliv pozdější nabyvatele nemovitosti.

Usnesení Nejvyššího soudu ze dne 14. 10. 2002, sp. zn. 22 Cdo 2720/2000

ASPI JUD71354CZ

Z odůvodnění:

Základní otázka, na které záviselo řešení dané věci, spočívala v tom, zda na žalovanou přešla práva a povinnosti ze smlouvy o úpravě vztahů mezi vlastníky čtyř řadových rodinných domků z 14. 11. 1974. Žaloba byla totiž opřena o tvrzení, že žalovaná porušuje právě tuto smlouvu, a ostatně i v dovolání se žalobce domáhá odpovědnosti žalované za škodu, vzniklou porušením povinnosti z této smlouvy. Tuto otázku vyřešily soudy v souladu s konstantní judikaturou. Uvedená smlouva není jako smluvní typ v obč. zák. upravena, a tak je třeba ji posoudit podle § 51 obč. zák., podle kterého účastníci mohou uzavřít i takovou smlouvu, která není zvláště upravena; smlouva však nesmí odporovat obsahu nebo účelu tohoto zákona. Např. v stanovisku publikovaném pod č. 14/1988 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek se uvádí, že závazky vzniklé na základě (nepojmenované) smlouvy podle § 51 obč. zák. ani po novele provedené zákonem č. 131/1992 Sb., tedy za platnosti ustanovení § 135b a § 135c obč. zák., nepozbyly svou závazkovou (obligační) povahu, a nezměnily se na věcná břemena. Účastníci těchto smluv mohli existující závazek po 1. 4. 1983 změnit na věcné břemeno jen na základě samostatné smlouvy o zřízení věcného břemene, uzavřené podle § 135c odst. 1 obč. zák., registrované státním notářstvím. Skutečnost, že smlouva uzavřená podle § 51 obč. zák. váže – na rozdíl od smluv zakládajících věcná břemena – jen účastníky smlouvy, a nikoliv pozdější nabyvatele nemovitosti, se podává např. z rozhodnutí publikovaného pod č. 42/1967 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek a je nesporná. Soudy v nalézacím řízení tedy správně uvedly, že uvedená smlouva mohla vázat jen její účastníky a nikoliv pozdější vlastníky domů. Proto žalovaná tuto smlouvu nemohla porušit a založit tak závazkovou odpovědnost za škodu, které se žalobce dovolává. I zde lze navíc poznamenat, že otázka, zda žalobce právo na náhradu škody (a to i podle § 424 obč. zák.) uplatnil, je věcí posouzení konkrétního případu, z něhož by nemohla učinit rozhodnutí zásadní.

17. Vznik věcného břemene v období od 1. 4. 1964 do 31. 3. 1983. Vznik věcného břemene na základě závěti

§ 151o odst. 1 obč. zák.

V době od 1. 4. 1964 do 31. 3. 1983, kdy nabyla účinnosti novela občanského zákoníku provedená zákonem č. 131/1982 Sb., zákon nepřipouštěl vznik věcných břemen jiným způsobem než ze zákona (§ 495 obč. zák. ve znění před uvedenou novelou). V uvedeném období tudíž nemohl být založen právní vztah z věcného břemene smlouvou či závětí.

Vznik věcného břemene na základě závěti obecně předpokládá jednak existenci závěti, v níž zůstavitel ustanoví dědice k příslušnému věcnému právu, jež bude trpěno jako věcné břemeno na nemovitosti, kterou zdědí jiný dědic, a jednak rozhodnutí soudu (dříve státního notářství), jímž bude v řízení o dědictví věcné břemeno deklarováno.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 10. 4. 2008, sp. zn. 22 Cdo 1280/2007

ASPI JUD107593CZ

Z odůvodnění:

V době od 1. 4. 1964, tj. od účinnosti občanského zákoníku č. 40/1964 Sb. (dále „obč. zák.“), do 31. 3. 1983, kdy nabyla účinnosti novela občanského zákoníku provedená zákonem č. 131/1982 Sb., zákon nepřipouštěl vznik věcných břemen jiným způsobem než ze zákona (§ 495 obč. zák. ve znění před uvedenou novelou). V uvedeném období tudíž nemohl být založen právní vztah z věcného břemene smlouvou či závětí. Pokud v uvedeném období došlo k individuálním právním aktům, jež měly vyvolat vznik věcného břemene a jemu odpovídajícího práva, nezbytně muselo jít o akty neplatné či neúčinné, neboť je zákon výslovně nepřipouštěl. Tento právní závěr dovolací soud zaujal již dříve v rozsudku z 30. 8. 2007, sp. zn. 22 Cdo 3538/2006, publikovaném na internetových stránkách Nejvyššího soudu www.nsoud.cz, podle kterého „pokud byla uzavřena smlouva, která svým obsahem odporovala zákonu, v tomto případě § 495 odst. 1 obč. zák. ve znění před novelou provedenou zákonem č. 131/1982 Sb., pak je taková smlouva neplatná podle § 39 obč. zák.“. Stejně tak závěť, již se zřizovalo věcné břemeno, sepsaná za účinnosti občanského zákoníku č. 40/1964 Sb. ve znění před novelou provedenou zákonem č. 131/1982 Sb., byla s ohledem na tehdy platné ustanovení § 495 odst. 1 obč. zák. v této části neplatná.

18. Zákaz zatížení nemovitosti věcným břemenem při nařízení výkonu rozhodnutí

§ 151o odst. 1 obč. zák.

§ 335b odst. 1 písm. a) o. s. ř.

Zákaz zatížení nemovitosti při nařízení výkonu rozhodnutí se nevztahuje na uzavření nájemní smlouvy. Nemovitost nesmí být zatížena věcným právem typu věcného břemene nebo zástavního práva. Nájemní smlouva, sjednaná po nařízení výkonu rozhodnutí k jeho předmětu (části), by mohla být podle konkrétních okolností případu neplatná nikoli ve vztahu k § 335b odst. 1 písm. a) o. s. ř., ale např. pro rozpor s účelem zákona ve smyslu § 39 obč. zák.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 26. 5. 2008, sp. zn. 28 Cdo 2181/2007

ASPI JUD133540CZ

Z odůvodnění:

Výchozím právním aspektem věci je, zda mohla být platně sjednána smlouva o nájmu nebytových prostor za situace, při níž již byl – od roku 1997 – nařízen výkon rozhodnutí prodejem předmětné nemovitosti. Podle § 335b odst. 1 písm. a) o. s. ř. soud v usnesení o nařízení výkonu rozhodnutí povinnému mj. zakáže, aby nemovitost „zatížil“. Dovolací soud má shodně s odvolacím soudem (viz jeho předchozí zrušovací usnesení) za to, že zákaz zatížení nemovitosti se nevztahuje na uzavření nájemní smlouvy. Nemovitost nesmí být zatížena věcným právem typu věcného břemene nebo zástavního práva. Nájemní smlouva, sjednaná po nařízení výkonu rozhodnutí k jeho předmětu (části), by mohla být podle konkrétních okolností případu neplatná nikoli ve vztahu k § 335b odst. 1 písm. a) o. s. ř., ale např. pro rozpor s účelem zákona ve smyslu § 39 obč. zák. V nyní posuzované věci však nelze takový rozpor z jejích okolností dovodit. Smlouva o nájmu nebytových prostor, uzavřená mezi stranami dne 5. 11. 2002 na dobu 5 let od 15. 11. 2002, byla tedy platná.

19. Zřízení věcného břemene k nemovitosti zatížené zástavním právem

§ 151n odst. 1, § 152 a násl. obč. zák.

Zástavní právo zásadně nebrání vlastníku zástavy (zástavnímu dlužníku) nakládat se zástavou. Nestanoví-li zákon něco jiného, může zástavní dlužník zástavu zcizit, znovu ji zastavit, zřídit k ní věcné břemeno, dát ji do nájmu nebo do jiného užívání apod. Ujednání, kterými by byl zástavní dlužník v rozporu se zákonem vyloučen nebo omezen v takovém nakládání se zástavou, jsou neplatná (§ 39 obč. zák.).

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 16. 7. 2003, sp. zn. 21 Cdo 296/2003

R 64/2004

Z odůvodnění:

Podle ustanovení § 151a odst. 1 části věty před středníkem obč. zák. zástavní právo slouží k zajištění pohledávky a jejího příslušenství tím, že v případě řádného a včasného nesplnění je zástavní věřitel oprávněn domáhat se uspokojení z věci zastavené.

Zástavní právo má – jak vyplývá z citovaného ustanovení – v první řadě funkci zajišťovací; zabezpečuje pohledávku zástavního věřitele již od okamžiku svého vzniku, vede (motivuje) dlužníka k tomu, aby pohledávku zástavního věřitele dobrovolně splnil, a zástavnímu věřiteli poskytuje jistotu, že se bude moci uspokojit ze zástavy, nebude-li jeho pohledávka řádně a včas splněna. Nebyla-li pohledávka zástavního věřitele řádně a včas splněna, uplatní se uhrazovací funkce zástavního práva; zástavní věřitel je oprávněn uspokojit se ze zástavy, aniž by musel spoléhat na to, že se domůže úhrady své pohledávky z majetku dlužníka.

Zástavní právo je právem subsidiárním a akcesorickým. Subsidiarita zástavního práva vyjadřuje, že jde o podpůrný zdroj uspokojení pohledávky zástavního věřitele, který se uplatní jen tehdy, jestliže pohledávka nebyla dlužníkem dobrovolně splněna a ani nezanikla jiným způsobem. Akcesorickým je zástavní právo zejména proto, že vzniká pouze tehdy, vznikla-li platně také pohledávka, k jejímuž zajištění má sloužit.

Zástavní právo je – jak vyplývá zejména ze zařazení jeho právní úpravy do části druhé občanského zákoníku – právem věcným. Znamená to mimo jiné, že zástavní právo, které platně vzniklo, zásadně (nestanoví-li zákon jinak) působí proti každému pozdějšímu vlastníku zástavy.

Uspokojení zajištěných pohledávek a jiných práv váznoucích na zástavě se řídí principem priority. Uvedený princip je vyjádřen též v ustanovení § 151c odst. 1 obč. zák., podle kterého, vznikne-li na zástavě více zástavních práv, uspokojí se přednostně zástavní právo svým vznikem nejstarší, pokud zákon nestanoví něco jiného.

Zástavní právo zásadně nebrání vlastníku zástavy (zástavnímu dlužníku) nakládat se zástavou. Nestanoví-li zákon něco jiného, může zástavní dlužník zástavu zcizit, znovu ji zastavit, zřídit k ní věcné břemeno, dát ji do nájmu nebo do jiného užívání apod. Zástavní právo je vybudováno jako věcné právo a na principu priority právě proto, aby – na rozdíl od dřívějšího institutu omezení převodu nemovitosti – umožnilo, v zájmu řádného a účelného hospodářského využití zástavy, uvedené nakládání se zástavou, aniž by tím byla (mohla být) dotčena práva zástavního věřitele. Případná ujednání, kterými by byl zástavní dlužník v rozporu se zákonem vyloučen nebo omezen v takovém nakládání se zástavou, odporují účelu (smyslu) zástavního práva zákonem sledovanému, a jsou proto podle ustanovení § 39 obč. zák. neplatnými právními úkony. Má-li se úspěšně naplnit uhrazovací funkce zástavního práva (tj. nebyla-li zajištěná pohledávka řádně a včas splněna a vzniklo-li tedy zástavnímu věřiteli právo na uspokojení ze zástavy), musí být zástavnímu věřiteli zaručeno také to, aby ze zpeněžení zástavy byl dosažen takový výtěžek, jaký bylo možné očekávat při zřízení zástavního práva. V zájmu ochrany zástavního věřitele na řádné uspokojení zajištěné pohledávky ze zástavy proto ustanovení § 151e odst. 2 obč. zák. ukládá zástavnímu dlužníkovi, aby se zdržel všeho, čím se zástava zhoršuje na újmu zástavního věřitele; v ustanovení § 151e odst. 2 obč. zák. se sice hovoří o zástavci (a nikoliv o zástavním dlužníkovi), ale jde o legislativní nedůslednost v terminologii, neboť z povahy tímto ustanovením založené povinnosti vyplývá, že je směřována nikoliv vůči zástavci (tj. osobě, která poskytla podle zástavní smlouvy zástavnímu věřiteli zástavu), ale proti zástavnímu dlužníkovi (tj. vlastníku zástavy).

S názorem odvolacího soudu, podle kterého je ve smyslu ustanovení § 39 obč. zák. neplatný takový právní úkon, kterým by zástavní dlužník porušil povinnost uloženou mu ustanovením § 151e odst. 2 obč. zák., dovolací soud nesouhlasí.

Na újmu zástavního věřitele se zástava zhorší – jak vyplývá z funkcí a povahy zástavního práva – tehdy, jestliže nebude možné při jejím zpeněžení dosáhnout takový výtěžek, který bylo možné očekávat při zřízení zástavního práva a který současně nebude postačovat k plné úhradě zajištěné pohledávky s příslušenstvím, popřípadě k úhradě zajištěné pohledávky s příslušenstvím ve sjednaném rozsahu. Nemohou být žádné pochybnosti o tom, že na újmu zástavního věřitele se může zástava zhoršit nejen faktickými činy zástavního dlužníka (tj. tím, že zástavu například poškodí, zničí nebo učiní neupotřebitelnou), ale i v důsledku právních úkonů (právního jednání) zástavního dlužníka týkajících se zástavy.

Při úvaze, jaké má porušení povinnosti uložené zástavnímu dlužníku ustanovením § 151e odst. 2 obč. zák. právní následky, nemůže být pominuta skutečnost, že i po zřízení zástavního práva zůstává vlastníkem zástavy zástavní dlužník a že úkony (činy) jím provedené se především dotýkají jeho majetku; zhorší-li se zástava na újmu zástavního věřitele, současně to zpravidla znamená, že se sníží (zmenší) majetek zástavního dlužníka. Učinil-li tedy zástavní dlužník právní úkon týkající se zástavy, který vedl – proto, že zhoršuje zástavu na újmu zástavního věřitele – ve svých důsledcích ke snížení (zmenšení) majetku samotného vlastníka zástavy, nelze – s ohledem na obsah vlastnických práv zástavního dlužníka a vzhledem k funkcím a účelu zástavního práva – úspěšně dovozovat, že by takový právní úkon odporoval svým obsahem nebo účelem zákonu nebo zákon obcházel anebo se příčil dobrým mravům. Následkem porušení povinnosti uložené v ustanovení § 151e odst. 2 obč. zák. proto není neplatnost právního úkonu.

Sankci za porušení povinnosti uvedené v ustanovení § 151e odst. 2 obč. zák. ve prospěch zástavního věřitele obsahuje v první řadě ustanovení § 151e odst. 3 obč. zák. Způsobí-li zástavní dlužník zhoršení zástavy na újmu zástavního věřitele (a nebude tedy možné při zpeněžení zástavy dosáhnout takový výtěžek, který bylo možné očekávat při zřízení zástavního práva a který současně nebude postačovat k plné úhradě zajištěné pohledávky s příslušenstvím, popřípadě k úhradě zajištěné pohledávky s příslušenstvím ve sjednaném rozsahu), znamená to, že – jak se uvádí v ustanovení § 151e odst. 3 obč. zák. – zástava ztratila na ceně tak, že zajištění pohledávky se stalo nedostatečným. Na porušení povinnosti uvedené v ustanovení § 151e odst. 2 obč. zák. pak má zástavní věřitel právo reagovat tím, že bude od dlužníka požadovat, aby zajištění bez zbytečného odkladu přiměřeně doplnil; jestliže to dlužník neučiní, stane se splatnou ta část pohledávky zástavního věřitele, která není v důsledku snížení (ztráty) ceny zástavy zajištěna. Způsobil-li zástavní dlužník zhoršení zástavy na újmu věřitele (snížení nebo ztrátu ceny zástavy), porušil tím svou právní povinnost; jestliže tak učinil zaviněně, odpovídá za škodu (§ 420 obč. zák.), která zástavnímu věřiteli vznikla v důsledku toho, že při zpeněžení zástavy nebyl dosažen takový výtěžek, který by – kdyby nedošlo k zaviněnému protiprávnímu jednání zástavního dlužníka – bylo možné očekávat, jestliže z dosaženého výtěžku nebyla plně uspokojena zajištěná pohledávka s příslušenstvím. Odpovědnost za škodu v takovém případě vzniká bez ohledu na to, zda zástavní věřitel využil práva postupovat podle ustanovení § 151e odst. 3 obč. zák.

Z výše uvedených důvodů dospěl dovolací soud k závěru, že právní úkon týkající se zástavy není neplatný jen proto, že zástavní dlužník při jeho uzavření porušil povinnost uvedenou v ustanovení § 151e odst. 2 obč. zák. Porušil-li zástavní dlužník tuto povinnost zaviněně, odpovídá zástavnímu věřiteli za škodu, která mu tím vznikla (§ 420 obč. zák.). Zástavní věřitel může kromě náhrady škody též požadovat po dlužníku, aby doplnil zajištění pohledávky, jestliže zástava ztratila na ceně tak, že se zajištění pohledávky prostřednictvím zástavního práva stalo nedostatečným (§ 151e odst. 3 obč. zák.). Dovolací soud nepovažuje za správný ani názor odvolacího soudu, že pronajmutím zastavené nemovitosti (nebytových prostorů v ní) žalovanému došlo ke zhoršení zástavy na újmu zástavního věřitele.

20. Uzavření smlouvy o zřízení věcného břemene za účelem zajištění pohledávky

§ 39, § 151o odst. 1 obč. zák.

Smlouva o zřízení věcného břemene uzavřená za účelem zajištění pohledávky není neplatná pro obcházení zákona.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 29. 4. 2009, sp. zn. 22 Cdo 2905/2006

C 7173 – Soubor

Z odůvodnění:

Žalobkyně se jako správkyně konkursní podstaty domáhala určení, že na nemovitostech úpadce sepsaných do konkursní podstaty nevázne ve prospěch žalovaného věcné břemeno podle smlouvy, kterou o jeho zřízení dne 12. října 2000 uzavřeli, neboť jde o smlouvu neplatnou pro neurčitost a obcházení zákona.

Žalobě na určení neexistence věcného břemene soud prvního stupně vyhověl s odůvodněním, že žalobkyně má naléhavý právní zájem na tomto určení, neboť je v zájmu věřitelů, aby nemovitosti byly prodány co nejvýhodněji, a v katastru nemovitostí zapsané věcné břemeno jejich hodnotu snižuje. Smlouva ze dne 12. října 2000 je podle soudu prvního stupně neplatná mj. i podle § 39 obč. zák. pro obcházení zákona. Z výpovědi žalovaného totiž vyplývá, že úmyslem stran při jejím uzavírání byla „záruka vložených investic do pronajatých nemovitostí ze strany žalovaného.“ Smlouva o věcném břemeni má však jiný účel, není zajišťovací institut a „pokud žalovaný chtěl sjednat pojistku pro případné navrácení investic vložených do nemovitostí“, bylo na něm, aby si návratnost těchto investic smluvně ošetřil právními instituty k tomu sloužícími.

K odvolání žalovaného krajský soud rozsudek soudu prvního stupně potvrdil a rozhodl o nákladech odvolacího řízení. Za správný považoval odvolací soud i závěr o neplatnosti smlouvy ze dne 12. října 2000 pro obcházení zákona podle § 39 obč. zák., neboť účelem smlouvy o zřízení věcného břemene není „záruka vložených investic žalovaného do pronajatých nemovitostí“.

Proti rozsudku odvolacího soudu podal žalovaný dovolání. Dovolání je přípustné a důvodné, neboť odvolací soud pro věc rozhodné právní otázky týkající se posouzení platnosti smlouvy o zřízení věcného břemene vyřešil v rozporu s hmotným právem.

Odvolací soud (a shodně také i soud prvního stupně) založil své rozhodnutí na existenci naléhavého právního zájmu žalobkyně na jí požadovaném určení se závěrem o neplatnosti smlouvy o zřízení věcného břemene založeném na třech skutečnostech: a) ohledně rozestavěné budovy na pozemku parc. č. 1640/5 nebylo věcné břemeno zřízeno, což způsobuje neplatnost smlouvy o zřízení věcného břemene jako celku, neboť neplatnost smlouvy v této části nelze oddělit od zbývající části smlouvy, b) na neurčitosti ve vymezení práva odpovídajícího věcnému břemenu a tomu odpovídajícímu omezení vlastníka nemovitostí, c) pro obcházení zákona.

Podle ustálené soudní praxe je naléhavý právní zájem na určení, zda tu právní vztah nebo právo je či není, dán zejména tam, kde by bez tohoto určení bylo ohroženo právo žalobce, nebo kde by se bez tohoto určení jeho právní postavení stalo nejistým; žaloba domáhající se určení podle § 80 písm. c) o. s. ř. nemůže být zpravidla opodstatněna tam, kde lze žalovat na splnění povinnosti podle ustanovení § 80 písm. b) o. s. ř. (k tomu srovnej např. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 24. února 1971, sp. zn. 2 Cz 8/71, uveřejněný pod č. 17/1972 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek).

I v případě, kdy lze žalovat na splnění povinnosti, může být naléhavý právní zájem na určení dán tehdy, jestliže se tím vytvoří pevný právní základ pro právní vztahy mezi účastníky a předejde se tak případným dalším žalobám na plnění nebo jestliže žaloba na splnění povinnosti neřeší nebo nemůže řešit celý obsah nebo dosah sporného právního vztahu nebo práva.

Odvolací soud dospěl ke správnému závěru o existenci naléhavého právního zájmu na žalobkyní požadovaném určení. Soudní praxe je jednotná potud, že naléhavý právní zájem na určení, zda tu právní vztah nebo právo je či není [§ 80 písm. c) o. s. ř.] nemá jen ten, kdo je účasten právního vztahu nebo práva, o něž v řízení jde (k tomu srovnej rozsudek Nejvyššího soudu České republiky ze dne 15. června 1999 sp. zn. Cdon 1690/97, uveřejněný v časopise Právní rozhledy, 1999, č. 9, s. 489, rozsudek Nejvyššího soudu České republiky ze dne 27. února 2007, sp. zn. 30 Cdo 2509/2006, uveřejněný na internetových stránkách Nejvyššího soudu – www.nsoud.cz). Akceptaci finančního zájmu žalobce při posuzování naléhavého právního zájmu ve smyslu § 80 písm. c) o. s. ř. vyjádřil Nejvyšší soud v rozsudku ze dne 12. června 2003, sp. zn. 22 Cdo 1196/2002, uveřejněném v Souboru rozhodnutí Nejvyššího soudu, C. H. Beck, pod pořadovým č. C 1988 závěrem, podle kterého „z hlediska posuzování existence naléhavého právního zájmu ve smyslu § 80 písm. c) o. s. ř. nelze dobře od právního zájmu odlišit zájem finanční“.

Odvolací soud nepochybil, poměřoval--li naléhavý právní zájem ekonomickým zájmem žalobkyně jakožto správkyně konkursní podstaty úpadce souvislostmi konkursního řízení. Podle § 1 odst. 1 zákona č. 328/1991 Sb., o konkursu a vyrovnání (dále jen „ZKV“) účelem tohoto zákona je uspořádání majetkových poměrů dlužníka, který je v úpadku.

Významná role v konkursním řízení náleží správci konkursní podstaty, kterého soud ustanoví v usnesení o prohlášení konkursu (§ 13 odst. 1 ZKV). Správce provádí soupis majetku podléhajícího konkursu, který ho opravňuje ke zpeněžení sepsaného majetku (§ 6 odst. 1 a § 18 odst. 1 a 2 ZKV). Součástí soupisu je ocenění provedené úpadcem nebo správcem, a jakmile je věc, právo nebo jiná majetková hodnota sepsána, může s ní nakládat pouze správce nebo osoba, jíž k tomu dal správce souhlas (18 odst. 3 a 5 ZKV). Podstatu lze zpeněžit na návrh správce veřejnou dražbou věci nebo soudním výkonem rozhodnutí nebo jejich prodejem mimo dražbu uskutečněným samotným správcem se souhlasem soudu (§ 27 odst. 1, 2 a 3 ZKV). Je-li účelem konkursu uspokojení věřitelů z výtěžku získaného zpeněžením majetku, sepsaného do konkursní podstaty, má správce konkursní podstaty, který podle zákona o konkursu a vyrovnání navrhuje zpeněžení sepsaných nemovitostí nebo je sám hodlá prodat, naléhavý právní zájem na určení, že na nemovitostech (úpadce) sepsaných do konkursní podstaty nevázne věcné břemeno, neboť nemovitosti tímto věcným právem nezatížené lze nepochybně prodat za cenu vyšší než nemovitosti tímto právem zatížené. Naléhavý právní zájem na uvedeném určení vyplývá jak z povinností, které ukládá správci podstaty ZKV, tak neoddělitelného zájmu ekonomického na dosažení výtěžku z prodeje nemovitostí.

Poukaz žalovaného na rozhodnutí Nejvyššího soudu sp. zn. 3 Cdon 1338/96 a sp. zn. 22 Cdo 2024/99 není důvodný. Obě rozhodnutí dopadají na zcela odlišné typy sporů a v nich vyjádřené právní názory týkající se naléhavého právního zájmu nejsou v rozporu se závěry, k nimž dospěl dovolací soud v předmětné věci.

Naproti tomu je dovolání důvodné v části, v níž namítá nesprávné právní posouzení platnosti uzavřené smlouvy o zřízení věcného břemene.

Dovolatel odvolacímu soudu vytýká, že učinil nesprávný závěr o obsahu smlouvy o zřízení věcného břemene ze dne 12. října 2000 potud, že jí nebylo sjednáno zřízení věcného břemene k rozestavěné budově na pozemku parc. č. 1640/5. Uvedenou námitkou dovolatel nenapadá právní hodnocení odvolacího soudu, ale jím učiněné skutkové zjištění. Podle ustálené judikatury právním posouzením je činnost soudu, při níž aplikuje konkrétní právní normu na zjištěný skutkový stav, tedy z učiněných skutkových zjištění dovozuje, jaká mají účastníci podle příslušného právního předpisu práva a povinnosti. Zjišťuje--li naproti tomu obsah smlouvy, a to i pomocí výkladu vůle, jedná se o skutkové zjištění (k tomu srovnej rozsudek Nejvyššího soudu České republiky ze dne 21. října 1999, sp. zn. 2 Cdon 1548/97, uveřejněný ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, 2000, pod pořadovým č. 73).

Z důvodu, že vychází ze skutkového zjištění, které nemá podle obsahu spisu v podstatné části oporu v provedeném dokazování, lze rozhodnutí odvolacího soudu napadnout, jen je-li dovolání přípustné podle § 237 odst. 1 písm. a) a b) o. s. ř., popřípadě podle obdobného užití těchto ustanovení podle § 238 a § 238a o. s. ř. (srov. § 241a odst. 3 o. s. ř.); k okolnostem uplatněným dovolacím důvodem podle ustanovení § 241a odst. 3 o. s. ř. proto nemůže být při posouzení, zda je dovolání přípustné podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. c) o. s. ř., přihlédnuto (srov. též právní názor vyjádřený v usnesení Nejvyššího soudu České republiky ze dne 29. června 2004, sp. zn. 21 Cdo 541/2004, uveřejněném v Souboru civilních rozhodnutí Nejvyššího soudu, C. H. Beck, 2005, pod pořadovým č. C 3078). Dovolací soud tak je uvedeným skutkovým zjištěním odvolacího soudu vázán.

Jeho důsledkem však současně je i nesprávné právní posouzení věci.

V rozporu s hmotným právem je totiž závěr odvolacího soudu, že nebylo-li ve smlouvě ujednáno zřízení věcného břemene k rozestavěné budově na pozemku parc. č. 1640/5, je neplatná smlouva jako celek, tedy i ohledně zřízení věcného břemene k pozemkům č. parc. 1640/3 a 1640/5. Jestliže odvolací soud učinil zjištění, že vůle zřídit věcné břemeno k rozestavěné stavbě nebyla ve smlouvě ze dne 12. října 2000 jejími účastníky projevena, pak smlouva s tímto předmětem nevznikla (§ 44 odst. 1 obč. zák.) a nebyla částí smlouvy o zřízení věcného břemene ze dne 12. října 2000. Nelze proto uvažovat o neplatnosti části smlouvy, a tudíž ani o tom, že „částečná neplatnost smlouvy“ měla za následek neplatnost smlouvy ze dne 12. října 2000 jako celku ve smyslu § 41 obč. zák.

V rozporu s hmotným právem (§ 37 odst. 1 a § 151n odst. 1 obč. zák.) je dále závěr odvolacího soudu, že vymezení práva věcného břemene (jeho rozsah) je ve smlouvě ze dne 12. října 2000 neurčité, neboť není zřejmé, která práva vlastníka věcné břemeno omezuje. Vlastník věci je podle § 123 obč. zák. v mezích zákona oprávněn předmět vlastnictví držet, užívat, požívat jeho plody a užitky a nakládat s ním. Věcná břemena definuje § 151n odst. 1 obč. zák. tak, že omezují vlastníka nemovité věci ve prospěch někoho jiného tak, že je povinen něco trpět, něčeho se zdržet nebo něco konat. Z této definice vyplývá, že věcná břemena jsou omezením vlastnického práva a obsahem práva odpovídajícího věcnému břemeni nemohou být všechna práva vlastníka nemovitosti. Ve smlouvě o zřízení věcného břemene ze dne 12. října 2000 jsou v čl. 1 vymezeny nemovitosti, které mají být věcným břemenem zatíženy, a v čl. 2 je uvedeno, že povinný (ve smlouvě označen jako vlastník nemovitostí) zřizuje pro oprávněného (ve smlouvě označen jako fyzická osoba – žalovaný) věcné břemeno užívání nemovitostí specifikovaných v čl. 1 smlouvy, a to v rozsahu práv vlastníka na dobu neurčitou. Dovolateli lze přisvědčit, že takto uzavřenou smlouvou byla práva vlastníka nemovitostí omezena v právu nemovitosti užívat a pro oprávněného – jde o věcné břemeno osobní – zřízeno právo tyto nemovitosti užívat. Takové omezení je v souladu s § 151n odst. 1 obč. zák. a nemůže jít o smlouvu neurčitou. Ve smlouvě použitá formulace vymezující práva oprávněného z věcného břemene formou užívání „v rozsahu práv vlastníka“ nezakládá neurčitost smluvního ujednání, neboť se jedná o ta práva vlastníka, která mohou být i obsahem práva odpovídajícího věcnému břemenu, tj. o užívací oprávnění v plném rozsahu, a nikoliv právo dispozice s věcí (k tomu srovnej rozsudek Nejvyššího soudu České republiky ze dne 28. května 2002, sp. zn. 30 Cdo 644/2002, uveřejněný v Souboru civilních rozhodnutí Nejvyššího soudu, C. H. Beck, 2002, svazek 17, pod pořadovým č. C 1226).

Dovolací soud se pak neztotožnil ani se závěrem odvolacího soudu, že smlouva o zřízení věcného břemene ze dne 12. října 2000 je neplatná pro obcházení zákona. Právními úkony, jimiž se zákon obchází, jsou takové právní úkony, které sice neodporují výslovnému znění zákona, jež však svými důsledky směřují k výsledku zákonu odporujícímu (in fraudem legis) – (k tomu srovnej rozsudek Nejvyššího soudu České republiky ze dne 29. dubna 1999, sp. zn. 2 Cdon 1659/97, uveřejněný v časopise Soudní judikatura 1999, č. 12). Z již shora uvedeného pojmu věcných břemen vymezeného v § 151n odst. 1 a 2 obč. zák. vyplývá také účel věcného břemene, resp. smlouvy o zřízení věcného břemene. Jde o právo oprávněného (osoby nebo vlastníka nemovitosti), aby v jeho prospěch povinný vlastník nemovitosti něco trpěl, něčeho se zdržel nebo něco konal. Podle zjištění učiněného v nalézacím řízení sledovali účastníci smlouvy ze dne 12. října 2000 zajištění pohledávky žalovaného vzniklé vůči ing. L. P. z titulu zaplacení jeho dluhu předchozímu nájemci a investic do rozestavěné stavby. Uzavření smlouvy o zřízení věcného břemene motivované uvedenými důvody smluvních stran ve svém důsledku zákonná ustanovení upravující věcná břemena neobchází, neboť výsledkem smluvního vztahu je zákonem předvídaný smluvní vznik věcného břemene. Důvod, pro který smluvní strany k uzavření této smlouvy přistoupily, a představující motiv (pohnutku) smluvního jednání, je vyjádřením jejich smluvní volnosti a nepředstavuje obcházení zákonných ustanovení o věcných břemenech ani o zajišťovacích smluvních institutech v občanském zákoníku výslovně upravených. Ustanoveními občanského zákoníku o zajištění závazků není vyloučeno jiné ujednání účastníků občanskoprávního vztahu, směřující k zajištění závazků; kromě zajišťovacích prostředků upravených v občanském zákoníku mohou k zajištění závazků sloužit i jiná smluvní ujednání (k tomu srovnej rozsudek Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 25. března 1999 sp. zn. 19 Co 444/98, uveřejněný v časopise Soudní rozhledy, 2000, č. 1, s. 12 nebo Švestka, J., Spáčil, J., Škárová, M., Hulmák, M. a kol. Občanský zákoník II. § 460–880. Komentář. 1. vydání. Praha: C. H. Beck, 2008, s. 1446).

21. Vznik a existence věcného břemene k pozemku v užívání tzv. socialistické organizace

§ 151o odst. 1 obč. zák.

Vlastník pozemku, k němuž socialistické organizaci přísluší právo družstevního užívání pozemku nebo právo užívání půdy k zajištění výroby, nemůže zřídit ve prospěch jiného věcné břemeno zatěžující takový pozemek. Věcné břemeno zatěžující zmíněný pozemek může zřídit toliko socialistická organizace, které svědčí právo užívání pozemku podle zák. č. 122/1975 Sb. nebo zák. č. 123/1975 Sb.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 31. 1. 1986, sp. zn. 4 Cz 11/86

ASPI JUD10681CZ

Z odůvodnění:

Státní notářství registrovalo rozhodnutím ze dne 12. června 1984 smlouvu, podle které J. a E. F. jako vlastníci pozemkové parcely č. 778 v katastrálním území H. zapsané ve vložce č. 47 pozemkové knihy pro toto kat. území zřídili ve prospěch manželů MUDr. E. a J. O. jako vlastníků chaty na pozemku parc. č. 1083/35 v témže kat. území, který je v jejich osobním užívání, věcné břemeno příchodu a odchodu ke studni na pozemkové parcele č. 778, spojené s možností odběru vody a případné opravy studny. Tímto rozhodnutím byl porušen zákon.

Podle ustanovení § 63 odst. 1 not. řádu státní notářství přezkoumá platnost smlouvy, jejíž registrace byla navržena, zejména zda svým obsahem nebo účelem neodporuje zákonu nebo jej neobchází anebo se nepříčí zájmům společnosti.

V souvislosti se zkoumáním oprávnění manželů F., ke zřízení věcného břemene vycházelo státní notářství z toho, že pozemek č. parc. 778 v kat. území H. je v jejich vlastnictví. Nevyvodilo však žádné závěry z toho, že podle identifikace parcel vyhotovené střediskem Geodézie dne 7. 6. 1983 je tato pozemková parcela o výměře 151 m²; v užívání socialistické organizace, která má právo družstevního užívání (§ 37 a násl. zák. č. 122/1975 Sb.) nebo právo užívání půdy k zajištění výroby (§ 1 a násl. zák. č. 123/1975 Sb.), má ve vztahu k pozemku práva a povinnosti, které musí respektovat i vlastník pozemku.

Okruh subjektů, které mohou zřídit věcné břemeno k nemovitosti je vymezen ustanovením § 135c odst. 2 obč. zák. Jde především o vlastníka nemovitosti, dále o toho, komu náleží právo osobního užívání pozemku (se souhlasem vlastníka pozemku) a též o socialistickou organizaci, která má právo užívání podle zvláštních předpisů. Mezi zvláštní předpisy, na které občanský zákoník v této souvislosti odkazuje, patří zejména zákon č. 122/1975 Sb., o zemědělském družstevnictví, a zákon č. 123/1975 Sb., o užívání půdy a jiného zemědělského majetku k zajištění výroby. Oba pozemkové užívací instituty vyplývající z těchto zákonů, tedy jak právo družstevního užívání pozemků, tak i právo užívání půdy k zajištění výroby, mají společné to, že výrazně omezují vlastníka pozemku v jeho právech. To se projevuje nejen z hlediska užívání pozemků, které je bezúplatné, časově neomezené a opravňuje družstvo (příp. jiný subjekt užívání) k užívání sdružených pozemků pro plnění všech úkolů, které jsou předmětem jeho činnosti, ale i z hlediska dispozice se sdruženými pozemky, neboť např. ke smlouvě o převodu pozemku v družstevním užívání je zásadně třeba též souhlasu družstva. Socialistická organizace je v těchto případech také oprávněna i povinna chránit své užívací právo proti každému, kdo do něj neoprávněně zasahuje (srov. např. § 37 odst. 5 zák. č. 122/1975 Sb.).

Vzájemný poměr práv a povinností vlastníka pozemku a uživatele pozemku je proto v těchto případech určující též pro posouzení toho, zda vlastník pozemku může k pozemku, k němuž má socialistická organizace právo užívání podle zvláštních předpisů, zřídit ve prospěch jiného věcné břemeno zatěžující takový pozemek. Vzhledem k tomu, že vlastníku pozemku nenáleží právo pozemek užívat a je též omezen ve svém právu s ním disponovat, nemůže mu náležet ani právo vlastním právním úkonem takový pozemek zatížit věcným břemenem, které by mohlo omezit užívací právo socialistické organizace vyplývající ze zákona. Takové věcné břemeno proto může v uvedených případech zřídit toliko socialistická organizace, které svědčí právo užívání podle zvláštních předpisů.

22. Nepřesné označení právnické osoby v právním úkonu. Důsledky nesprávného pojmenování věcného břemene ve smlouvě o jeho zřízení

§ 35 odst. 2, § 37 odst. 1, § 151o odst. 1 obč. zák.

Je-li právnická osoba v právním úkonu označena nepřesně obchodním jménem nebo názvem, který nenáleží jiné právnické osobě, avšak v tomto úkonu je uvedeno správné identifikační číslo této právnické osoby, není právní úkon neplatný, pokud lze z celého obsahu právního úkonu jeho výkladem zjistit, kdo byl účastníkem smlouvy.

V případě, že věcné břemeno je ve smlouvě o jeho zřízení nesprávně pojmenováno, ze smlouvy však lze nepochybně zjistit jeho obsah, je rozhodující obsah smlouvy.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 15. 1. 2001, sp. zn. 22 Cdo 2480/2000

ASPI JUD34154CZ

Poznámka: odůvodnění viz judikát č. 13 uvedený na s. 43 (s jinak formulovanou právní větou).

B. Vznik věcného břemene na základě závěti ve spojení s výsledky řízení o dědictví

23. Zřízení věcného břemena na základě závěti

§ 151o odst. 1, § 478 obč. zák.

Zřízení věcného břemene na základě závěti nelze považovat za podmínku ve smyslu ustanovení § 478 obč. zák.; jde o ustanovení dědice k výkonu práva odpovídající věcnému břemenu, jež má váznout na nemovitosti, kterou zdědí jiný dědic.

Pokud by došlo ke střetu takto založeného dědického podílu s dědickým nárokem neopomenutelných dědiců, jež jsou chráněni ustanovením § 479 obč. zák., muselo by státní notářství upravit rozsah věcného břemena rozhodnutím podle ustanovení § 484 obč. zák. tak, aby jeho kapitalizovaná hodnota nezkracovala povinné díly neopomenutelných dědiců, nebo ponechat věcné břemeno v plném rozsahu, jak je obsaženo v závěti, a uložit dědici tohoto břemena, aby doplnil povinné díly neopomenutelných dědiců peněžitě.

Rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 2. 8. 1991, sp. zn. 4 Cz 56/91

ASPI JUD4004CZ

Z odůvodnění:

Zůstavitel zanechal závěť ze dne 28. srpna 1988 tohoto znění: „1) Veškeré zařízení bytu včetně odborné a jiné literatury a uměleckých děl odkazuji manželce. 2) Dům č. p. 276 v B. ulici v S. P. odkazuji dceři H. V. (nar. 13. 1. 1986). Tento druhý bod mé závěti podmiňuji takto: dcera H. V. bude pečovat až do jejich smrti o oba mé rodiče, ponechá jim v užívání 1. patro domu (to znamená, že do konce života obou mých rodičů nebude dům prodán).“

Generální prokurátor České republiky napadl stížností pro porušení zákona rozhodnutí státního notářství, kterému vytýká, že se důsledně nezabývalo obsahem závěti a nevyvodilo příslušné závěry z té její části, v níž zůstavitel pořízením ohledně nemovitého majetku projevil zřejmé přání zachovat právo bydlení v domě pro své rodiče a uložil péči o ně po dobu jejich života tomu, komu tato nemovitost z dědictví připadne. Podle názoru generálního prokurátora zajistil právo svým rodičům formulací odpovídající zřízení věcného břemene doživotního užívání tohoto domu (§ 135c obč. zák.).

Stížnost pro porušení zákona je důvodná.

Občanský zákoník v ustanovení § 135c odst. 11) upravuje vznik věcných břemen a jedním ze způsobu jejich vzniku je zřízení na základě závěti. Právo rodičů zůstavitele přiznané jim jeho závětí je v zásadě způsobilé být věcným břemenem a jeho samotné zřízení na základě závěti nelze považovat za podmínku ve smyslu ustanovení § 478 obč. zák. Jde totiž o ustanovení dědice k příslušnému věcnému právu, jež bude trpěno jako věcné břemeno na nemovitosti, kterou zdědí jiný dědic. Na úmysl zůstavitele zajistit rodičům právo způsobem, kterému odpovídá zřejmě jen věcné břemeno a nikoli už případně přijatý závazek dohodou podle § 51 obč. zák., ukazuje i v závěti vyjádření zákaz prodeje domu do konce života rodičů, i když ten jinak jako podmínka připojená k závěti nemůže mít právní účinky. Pokud by došlo ke střetu takto založeného dědického podílu s dědickým nárokem neopomenutelných dědiců, jež jsou chráněni ustanovením § 479 obč. zák., muselo by státní notářství upravit rozsah věcného břemena rozhodnutím podle § 484 obč. zák. tak, aby jeho kapitalizovaná hodnota nezkracovala povinné díly neopomenutelných dědiců, nebo ponechat věcné břemeno v plném rozsahu, jak je obsaženo v závěti, a uložit dědici tohoto břemena, aby doplnil povinné díly neopomenutelných dědiců peněžitě.

Státní notářství z těchto obecných hledisek k případu nepřistoupilo a pochybilo, když náležitě neobjasnilo, zda s ohledem na projev vůle obsažený v závěti nepřicházeli v úvahu jako účastníci tohoto řízení i zůstavitelovi rodiče (§ 28 not. řádu).

Z výše uvedeného vyplývá, že státní notářství tím, že schválilo dohodu o vypořádání dědictví, aniž náležitě zjistilo okruh účastníků dědického řízení a nerespektovalo plně závěť zůstavitele, porušilo zákon.

24. Vznik věcného břemene na základě závěti

§ 151o odst. 1 obč. zák.

V době od 1. 4. 1964 do 31. 3. 1983, kdy nabyla účinnosti novela občanského zákoníku provedená zákonem č. 131/1982 Sb., zákon nepřipouštěl vznik věcných břemen jiným způsobem než ze zákona (§ 495 obč. zák. ve znění před uvedenou novelou). V uvedeném období tudíž nemohl být založen právní vztah z věcného břemene smlouvou či závětí.

Vznik věcného břemene na základě závěti obecně předpokládá jednak existenci závěti, v níž zůstavitel ustanoví dědice k příslušnému věcnému právu, jež bude trpěno jako věcné břemeno na nemovitosti, kterou zdědí jiný dědic, a jednak rozhodnutí soudu (dříve státního notářství), jímž bude v řízení o dědictví věcné břemeno deklarováno.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 10. 4. 2008, sp. zn. 22 Cdo 1280/2007

ASPI JUD107593CZ

Poznámka: odůvodnění viz judikát č. 17 uvedený na s. 48.

C. Obecné otázky zřízení věcného břemene soudem

Úvodní poznámky

Věcné břemeno může zřídit i soud; avšak v jiných případech, než které jsou upraveny v zákoně, nemůže soud zřídit věcné břemeno, a to ani tehdy, kdyby se z okolností případu jevilo zřízení věcného břemene nutným východiskem k jeho řešení (R 47/1991). Soud může věcné břemeno zřídit při vypořádání neoprávněné stavby (§ 135c odst. 3 obč. zák.), při zrušení a vypořádání spoluvlastnictví rozdělením věci (§ 142 odst. 3 obč. zák.), pro zajištění tzv. nezbytné cesty (§ 151o odst. 2 obč. zák., viz níže). Věcné břemeno vzniká právní mocí rozhodnutí o jeho zřízení; do katastru nemovitostí se zapisuje záznamem (§ 7 zákona č. 265/1992 Sb.), který má deklaratorní účinky.

25. Zřízení věcného břemene soudem na základě analogie

§ 151o odst. 1, 3 obč. zák.

Rozhodnutí soudu o zřízení věcného břemene nelze vydat na základě analogické aplikace zákona.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 16. 5. 2005, sp. zn. 22 Cdo 1438/2004

C 3395 – Soubor

Poznámka: odůvodnění viz judikát č. 153 uvedený na s. 298.

26. Zřízení věcného břemene ve prospěch vlastníka stavby nikoliv neoprávněné

§ 135c, § 151o obč. zák.

Jestliže nejde o neoprávněnou stavbu ve smyslu ustanovení § 221 odst. 1 obč. zák.2), nemůže soud ve prospěch vlastníka stavby zřídit věcné břemeno podle ustanovení § 221 odst. 2 obč. zák., a to ani v případě, že by jeho zřízení bylo hospodářsky nezbytné k výkonu vlastnického práva ke stavbě.

Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 31. 7. 1986, sp. zn. 3 Cz 33/86

ASPI JUD10678CZ

Z odůvodnění:

Okresní soud rozsudkem ze dne 19. 12. 1984 vyhověl návrhu a rozhodl, že chata postavená na pozemku (v rozhodnutí uvedeném), jehož vlastníky jsou odpůrci, je vlastnictvím navrhovatelky. Současně zřídil ve prospěch navrhovatelky věcné břemeno k části pozemku zastavěné chatou o výměře 173 m² s právem průchodu a průjezdu k chatě; navrhovatelce uložil, aby odpůrcům zaplatila za zřízení věcného břemene 692 Kčs a odpůrcům, aby strpěli provedení zápisu věcného břemena u střediska Geodézie na listu vlastnictví č. 757 pro obec S., kat. území Č. B. Okresní soud vycházel ze zjištění, že navrhovatelka vystavěla chatu bez stavebního povolení, avšak se souhlasem právní předchůdkyně odpůrců (matky druhé odpůrkyně), jenž byl udělen písemným prohlášením ze dne 3. 6. 1963 a pozdější nájemní smlouvou ze dne 20. 8. 1971, uzavřenou s právní předchůdkyní odpůrců. Navrhovatelka má přístup k chatě jen přes pozemek odpůrců. Okresní soud dovodil, že naléhavý právní zájem navrhovatelky na požadovaném určení spočívá v nutnosti vyřešit po právní stránce otázku vlastnictví chaty a docílit dodatečné vydání stavebního povolení a zakreslení chaty v evidenčních plánech. Zřízení věcného břemene odůvodnil ustanovením § 221 odst. 2 obč. zák. a tím, že bez zřízení věcného břemena by navrhovatelka nemohla „provádět vlastnické právo a odpůrkyně by se dopouštěla šikanýrů“, jestliže by navrhovatelku přes pozemek k chatě nepouštěla. Výši náhrady okresní soud určil podle „obecné praxe některých soudů z poloviny hodnoty pozemku“, přičemž vycházel ze souhlasného údaje účastníků o tom, že hodnota a m pozemku v kopci činí 8 Kčs.

Krajský soud k odvolání podanému druhou odpůrkyní rozsudek soudu prvního stupně potvrdil.

Rozsudkem okresního soudu a rozsudkem krajského soudu byl porušen zákon.

Ustanovení § 135c odst. 1 obč. zák. uvádí právní skutečnosti, na jejichž základě vznikají věcná břemena. Pokud je takovou právní skutečností rozhodnutí oprávněného orgánu, je nutno vždy se zabývat tím, který orgán je oprávněn věcné břemeno zřídit a za jakých podmínek tak může učinit. Kdo je orgánem oprávněným zřídit věcné břemeno a za jakých podmínek tak může učinit, musí být stanoveno zákonem. Občanský zákoník uvádí jen dva případy, kdy může věcné břemeno zřídit soud – ustanovení § 142 odst. 3 obč. zák. a § 221 odst. 2 obč. zák. Ustanovení § 135c odst. 1 obč. zák. nelze považovat za zmocnění soudů k tomu, aby svým rozhodnutím k návrhu zřizovaly věcná břemena na základě vlastní úvahy o opodstatněnosti takového opatření. Podle ustanovení § 142 odst. 3 obč. zák. může soud zřídit věcné břemeno za podmínek tam uvedených v souvislosti se zrušením a vypořádáním podílového spoluvlastnictví reálným rozdělením nemovitosti mezi spoluvlastníky. O takový případ v projednávané věci nešlo.

Okresní soud odůvodnil zřízení věcného břemena ustanovením § 221 odst. 2 obč. zák., aniž blíže vysvětlil, zda a proč považuje chatu navrhovatelky za neoprávněnou stavbu ve smyslu ustanovení § 221 odst. 1 obč. zák. Přehlédl, že podle ustanovení § 221 obč. zák. nelze řešit porušení předpisů správního práva, zejména zákona č. 50/1976 Sb., a prováděcích předpisů k němu. Nejde o neoprávněnou stavbu ve smyslu ustanovení § 221 odst. 1 obč. zák., jestliže byla například zřízena, aniž stavebník měl rozhodnutí o přípustnosti stavby. O neoprávněnou stavbu ve smyslu ustanovení § 221 odst. 1 obč. zák. nejde ani v případě, že stavebník sice zřídil stavbu na cizím pozemku na základě občanskoprávního oprávnění, a později právní důvod k dalšímu užívání pozemku pozbyl. Jestliže nejde o neoprávněnou stavbu ve smyslu ustanovení § 221 odst. 1 obč. zák., nemůže soud ve prospěch vlastníka stavby zřídit věcné břemeno podle ustanovení § 221 odst. 2 obč. zák., a to ani v případě, že by jeho zřízení bylo hospodářsky nezbytné k výkonu vlastnického práva ke stavbě.

Okresní soud v projednávané věci vycházel z nesprávného právního názoru, podle něhož jde o neoprávněnou stavbu ve smyslu ustanovení § 221 obč. zák., ač navrhovatelka podle výsledků dokazování chatu na pozemku, jenž je nyní v podílovém spoluvlastnictví odpůrců, zřídila se souhlasem právního předchůdce odpůrců. Krajský soud, který zřízení věcného břemena neodůvodnil žádným zákonným ustanovením, vycházel nesprávně z názoru, že zřízení věcného břemena opodstatňuje sama o sobě skutečnost, že k chatě navrhovatelky není jiný přístup než přes pozemek odpůrců.

Konečně není správné, jestliže soud ve výroku rozhodnutí uložil odpůrcům, aby strpěli provedení zápisu věcného břemena do evidence nemovitostí. Orgány Geodézie totiž provádějí zápis v evidenci nemovitostí mj. na základě rozhodnutí soudů týkajících se právních vztahů k nemovitostem, jež jsou jim soudy povinny podle ustanovení § 4 odst. 3 zák. č. 22/1964 Sb., o evidenci nemovitostí, doručit nejpozději do 60 dnů od právní moci rozhodnutí.

27. Zřízení věcného břemene soudním smírem

§ 151o obč. zák.

§ 99 o. s. ř.

Jestliže lze věcné břemeno zřídit smlouvou, lze je zřídit také soudním smírem, a to i kdyby je soud nebyl oprávněn zřídit rozhodnutím ve věci samé.

Smír může svým obsahem překročit rámec předmětu řízení; vždy však z něho musí být patrno, jak byly vypořádány nároky, které byly předmětem řízení.

V těch případech, v nichž by jinak smlouva vyžadovala ke své účinnosti registrace státním notářstvím, nahrazuje registrací usnesení, jímž se smír schvaluje. K tomu, aby mohl smír schválit, musí mít soud shodné podklady jako státní notářství v řízení o registraci, zejména musí znát stanovisko národního výboru místa, kde je nemovitost.3)

Stanovisko Nejvyššího soudu ze dne 11. 11. 1986, sp. zn. Cpj 44/86

R 16/1987

Z odůvodnění:

Ministerstvo spravedlnosti České socialistické republiky upozornilo v souvislosti s prověrkou praxe soudů ve věcech týkajících se věcných břemen podle novely (zákona č. 131/1982 Sb.) občanského zákoníku. Nejvyšší soud České socialistické republiky na potřebu výkladu k otázce, zda soud může schválit smír o zřízení věcného břemena, který byl před ním uzavřen, v případě, že by sám svým rozhodnutím takové věcné břemeno nebyl oprávněn zřídit. Soudy tyto smíry schvalují, aniž se zabývají svou pravomocí a aniž jde o případy zřízení věcného břemena v souvislosti se zrušením a vypořádáním podílového spoluvlastnictví rozdělením nemovitosti § 142 odst. 1 obč. zák., popřípadě v souvislosti s uspořádáním vztahů týkajících se pozemku, na němž byla postavena neoprávněná stavba (§ 221 obč. zák.).

Smír lze uzavřít v rámci smírčího řízení (§ 67 a § 69 o. s. ř.) nebo v řízení podle části třetí občanského soudního řádu a také před odvolacím soudem (§ 222 odst. 1 o. s. ř.). Ve všech případech je třeba, aby byl splněn základní předpoklad, tj. aby šlo o věc, kterou může soud projednat a rozhodnout (§ 7 o. s. ř.) a současně aby to připouštěla povaha věci.

Smír je svou povahou dohodou účastníků, jíž si upravují své vzájemné vztahy a jež je pojata do protokolu s návrhem, aby soud tento smír schválil. Soud však přitom nemůže nahrazovat ty orgány, popřípadě osoby, které poskytují občanům právní pomoc a sepisují pro ně listiny o právních úkonech (tedy např. státní notáře a advokáty).

Cílem smírčího řízení je předejít sporu. Z toho plyne, že mezi účastníky existoval právní vztah, jehož obsah byl sporný. Uzavřený smír měl tuto spornost práv a povinností odstranit pro ten případ, že by povinnosti plynoucí ze smíru nebyly dobrovolně plněny, a dosáhnout toho, aby mohly být vynuceny. Je tedy dalším předpokladem toho, aby soud o smíru jednal, ta skutečnost, že tu byla spornost o právech a povinnostech.

Občanský soudní řád v ustanovení § 40 odst. 2 vyžaduje, aby účastníci podepsali protokol o jednání, jestliže byl při něm uzavřen smír. To nevylučuje, aby návrh na smír učinil jeden účastník podáním soudu a druhý účastník k němu přistoupil projevem své vůle vyjádřeným do protokolu. To plyne z ustanovení § 41 odst. 3 o. s. ř., podle něhož hmotněprávní úkon účastníka učiněný vůči soudu je účinný také vůči ostatním účastníkům, avšak teprve od okamžiku, kdy se o něm v řízení dověděli. To však znamená, že učinil-li účastník návrh na uzavření smíru do protokolu a k jednání se nedostavil a při tomto jednání druhý účastník návrh smíru přijal, je toto přijetí účinné až tehdy, kdy se o něm účastník navrhující smír dověděl. Až potom je smír platně uzavřen a soud může (jsou-li pro to předpoklady) takový smír schválit. Jestliže by uzavřený smír měl mít za následek převod nemovitosti (např. části pozemku v sousedském sporu), pak by oba projevy musely být učiněny na téže listině, tedy ve společném podání (§ 46 odst. 2 obč. zák.); na překážku tomu není, je-li projev vůle směřující k uzavření takové dohody uveden u jednoho účastníka např. v protokolu o dalším jednání u procesního soudu anebo u dožádaného soudu, přičemž pak by teprve následovalo schválení smíru v dohodnutém znění.

Obsahem přípustného smíru je dohoda, kterou se upravují hmotněprávní vztahy, jež jsou předmětem řízení; nelze vyloučit, aby byly upraveny i jiné vztahy, než ty, které jsou vymezeny předmětem řízení, neboť je tu podmínkou přípustnosti smíru, aby povaha věci uzavření smíru připouštěla. Jestliže smír svým obsahem upravuje vztahy nad rámec dosavadního předmětu řízení, jde o smír přípustný, neboť tu jde o dispozici návrhem a schválením smíru připouští soud i tuto dispozici. Smír jako dohoda účastníků, u níž se předpokládá existence nejistých, neurčitých nebo sporných práv, je narovnáním (§ 92 obč. zák.), popřípadě dohodou o vzdání se práva (§ 91 obč. zák.) apod. Smír se však může týkat i části nároku, zejména je-li tu přípustný mezitímní rozsudek. Protože např. podle ustanovení § 90 obč. zák. se může dlužník s věřitelem dohodnout, že mu místo toho, co byl povinen plnit, poskytne plnění jiné, přičemž původní dluh zanikne, je třeba, aby bylo také procesně jasné, zda se uzavřeným smírem řeší celý zažalovaný nárok nebo jen jeho část; v druhém z těchto případů je třeba o zbývající části rozhodnout.

Protože věcné břemeno lze podle ustanovení § 135c odst. 1, 2 obč. zák. zřídit také smlouvou, může být taková smlouva uzavřena rovněž formou soudního smíru, a to i ve věcech, v nichž soud svým autoritativním výrokem věcné břemeno zřídit nemůže. Z uzavření takového smíru, který může být svým obsahem i smlouvou o zřízení věcného břemena, může dojít v různých sporech buď o plnění, popřípadě i o určení práva, takže účastníci řízení si takto mohou upravit práva, jež jsou mezi nimi sporná.

V těch případech, v nichž by jinak smlouva vyžadovala ke své účinnosti registrace státním notářstvím, nahrazuje registrací usnesení, jímž se smír schvaluje. K tomu, aby mohl smír schválit, musí mít soud shodné podklady jako státní notářství v řízení o registraci, zejména musí znát stanovisko národního výboru místa, kde je nemovitost.

28. Zřízení věcného břemene soudem v jiných případech než zákonem výslovně upravených

§ 151o obč. zák.

V jiných případech, než které jsou upraveny v ustanovení § 142 odst. 3 obč. zák. a ustanovení § 221 odst. 2 obč. zák., nemůže soud svým rozsudkem zřídit věcné břemeno, a to ani tehdy, kdyby se z okolností případu jevilo zřízení věcného břemene nutným východiskem k jeho řešení.4)

Rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 30. 1. 1989, sp. zn. 3 Cz 4/89

R 47/1991

Z odůvodnění:

Podle ustanovení § 135c odst. 1 obč. zák. vznikají věcná břemena mimo jiné rozhodnutím oprávněného orgánu. Soudy jsou oprávněny zřídit věcné břemeno v souvislosti s rozhodováním o návrhu na zrušení a vypořádání podílového spoluvlastnictví (§ 142 odst. 3 obč. zák.) a v případě rozhodování soudu o neoprávněné stavbě, a to za podmínky, že důvody hodné zvláštního zřetele brání rozhodnutí o přikázání stavby za náhradu anebo o odstranění stavby (§ 221 odst. 2 obč. zák.). Podle jiných než uvedených zákonných ustanovení soud nemůže svým rozsudkem zřídit věcné břemeno, byť by se z okolností případu jevilo zřízení věcného břemene nutným východiskem projednávaného případu. Z předešlého je zřejmé, že v řízení o určení vlastnického práva k nemovitosti vůbec nepřicházela v úvahu úprava vzájemných vztahů účastníků zřízením věcného břemene.

29. Zřízení věcného břemene a řízení o ochraně práva jemu odpovídajícího

§ 151o odst. 1 obč. zák.

Řízení, jehož předmětem je ochrana práva odpovídajícího věcnému břemeni, je řízením s jiným předmětem než řízení o zřízení takového práva, proto žalobě na ochranu práva odpovídajícího věcnému břemeni nelze vyhovět tak, že by se toto právo zřídilo.

Usnesení Nejvyššího soudu ze dne 25. 10. 2006, sp. zn. 22 Cdo 2241/2005

ASPI JUD92889CZ

Z odůvodnění:

Žalobkyně se domáhaly, aby soud žalované uložil povinnost umožnit jim příchod k jejich domku, resp. příjezd k jejich garáži po jejím pozemku. Ten žalobkyně dlouhodobě na základě ústní dohody s vlastníkem užívaly a měly k němu nabýt právo odpovídající věcnému břemeni vydržením; žalobkyně jim ale ve výkonu tohoto práva brání.

Proti rozsudku odvolacího soudu, jímž byla žaloba zamítnuta, podávají žalobkyně dovolání Mimo jiné tvrdí, že za situace, že přístup vlastnic ke stavbám nebylo možno zajistit jinak, měl soud podle § 151o obč. zák. zřídit v jejich prospěch věcné břemeno, což jejich právní zástupce v odvolacím řízení navrhoval pro případ, že by soud odvolání nevyhověl.

Dovolací soud zjistil, že dovolání bylo podáno včas řádně zastoupeným účastníkem řízení, není však přípustné.

Nedůvodná je námitka, že odvolací soud měl na návrh žalobkyň postupovat podle § 151o odst. 3 o. s. ř. a věcné břemeno zřídit sám. Řízení, jehož předmětem je ochrana práva odpovídajícího věcnému břemeni, je řízením s jiným předmětem než řízení o zřízení práva nezbytné cesty; proto žalobě na ochranu práva odpovídajícího věcnému břemeni nelze vyhovět tak, že by se toto právo zřídilo. Šlo by o jiný předmět řízení, nikoliv jen o jinou právní kvalifikaci uplatněného nároku.

30. Zřízení věcných břemen podle občanského zákoníku ve znění novely č. 131/1982 Sb. do novely č. 509/1991 Sb.

§ 151o obč. zák.

Stanovisko Nejvyššího soudu ze dne 29. 12. 1984, sp. zn. Cpj 51/84

R 45/1986

Z odůvodnění:

Kdo je orgánem oprávněným zřídit věcné břemeno (§ 135c odst. 1 obč. zák.) a za jakých podmínek tak může učinit, je stanoveno zákonem.

Ustanovení § 135c odst. 1 obč. zák. uvádí mezi způsoby vzniku věcných břemen též rozhodnutí oprávněného orgánu. Toto ustanovení nelze považovat za zmocnění soudů k tomu, aby svým rozhodnutím k návrhu zřizovaly věcná břemena na základě vlastní úvahy o opodstatněnosti takového opatření. Pravomoc soudu zřídit věcné břemeno a podmínky, za nichž tak může učinit, vyplývají např. z ustanovení § 142 odst. 3 a § 221 odst. 2 obč. zák. ve znění čl. I bod 17 a bod 25 zákona č. 131/1982 Sb.

Povinným subjektem smlouvy o zřízení věcného břemene je buď vlastník nemovitosti, osobní uživatel pozemku nebo socialistická organizace, která má právo užívání pozemku podle zvláštních předpisů (§ 135c odst. 2 obč. zák.).

Jde-li o vlastníka nemovitosti, může to být především občan; znění ustanovení § 135c obč. zák. však nevylučuje, aby zřizovatelem věcného břemene byla socialistické organizace, popřípadě československý stát, pokud obsah věcného břemene je v souladu s ustanovením § 34 vyhlášky č. 90/1984 Sb. o správě národního majetku.

K pozemku, k němuž má socialistická organizace právo užívání podle zvláštních předpisů, může věcné břemeno zřídit jen tato socialistické organizace, nikoli vlastník, kterému sice svědčí vlastnické právo, avšak bez možnosti jakkoli o využití pozemku rozhodovat. Tento výklad je v souladu se zněním ustanovení § 135c odst. 2 obč. zák. i s povahou užívání pozemků podle zvláštních předpisů.

Povinným subjektem ze smlouvy o zřízení věcného břemene může být i spoluvlastník. Spoluvlastník může smlouvou zřídit věcné břemeno ke svému spoluvlastnickému podílu bez souhlasu spoluvlastníka (spoluvlastníků), jen pokud toto věcné břemeno omezuje pouze jeho spoluvlastnická práva ve prospěch subjektu z věcného břemene oprávněného, a to v rozsahu spoluvlastnických práv odpovídajících ustanovení § 137 odst. 1 obč. zák. Je proto třeba vždy zkoumat obsah závazku a jeho vztah k celé nemovitosti.

Z tohoto hlediska přichází v úvahu zejména tyto skupiny případů:

a) Je-li obsahem závazku osobní plnění jednoho ze spoluvlastníků nemovitosti (např. poskytovat oprávněnému stravu, ošetření v nemoci, provádět úklid apod.), pak takový závazek nezatěžuje celou nemovitost, ale jen spoluvlastníka, který smlouvu uzavřel, a jeho právní nástupce ve vlastnictví jeho podílu. V takovém případě není třeba souhlasu spoluvlastníka.

b) Obsahem závazku je např. právo přechodu přes pozemek ve spoluvlastnictví, braní vody ze studny na společném pozemku, právo vést vodovodní potrubí přes pozemek apod. Tyto závazky jsou zpravidla zřizovány bez souvislosti s převodem spoluvlastnického podílu, zatěžují celou nemovitost, a to bez konkrétního vztahu k některému ze spoluvlastníků. Účastníky smlouvy o zřízení takového věcného břemene jsou proto všichni spoluvlastníci zatěžovaného pozemku.

Nelze vyloučit ani takovou smlouvu o zřízení věcného břemene, kterou si původní vlastník celé nemovitosti, jenž provedl pouze její část a zůstal tak spoluvlastníkem, zřídil právo odpovídající věcnému břemenu, a to užívání celé věci. Má jako spoluvlastník právo věc užívat a pokud s tím spoluvlastník souhlasí, může užívat třeba i celou věc na základě dohody. Chce--li si spoluvlastník své právo užívat celou věc zajistit i vůči právním nástupcům druhého spoluvlastníka, nelze považovat takovou smlouvu za odporující zákonu.

Věcné břemeno může dále zřídit ten, komu náleží právo osobního užívání pozemku, a to se souhlasem vlastníka pozemku (§ 135c odst. 2 obč. zák.).

Souhlas vlastníka pozemku ve smyslu ustanovení § 135c odst. 2 věta druhá obč. zák., je-li tímto vlastníkem stát a správcem pozemku národní výbor, nelze ztotožňovat s vydáváním souhlasu podle ustanovení § 490 odst. 2 obč. zák., který je vydáván v rámci kompetence národního výboru jako státního orgánu. Souhlas proto není dáván ve formě správního rozhodnutí.

Souhlas vlastníka (tj. československého státu) se vyžaduje i v případě, že věcné břemeno zřizuje vlastník rodinného domku, postaveného na pozemku v osobním užívání, a věcné břemeno spočívá v právu užívat byt a s ním souvisejícím právu užívat stavební parcelu a zahradu. Z ustanovení § 135c odst. 2 obč. zák. nelze dovodit žádnou výjimku; souhlas proto musí být vyžadován i v uvedených případech.

Oprávněným subjektem smlouvy o zřízení věcného břemene je vlastník nemovitosti nebo osobní uživatel pozemku anebo osoba konkrétně určená bez vztahu k určité nemovitosti (§ 135b odst. 1 obč. zák.).

Věcné břemeno lze zřídit i ve prospěch osoby třetí. O právech a povinnostech této třetí osoby platí ustanovení § 50 obč. zák. Třetí osoba, v jejíž prospěch je věcné břemeno zřizováno, není účastníkem této smlouvy. Zda a kdy bude státní notářství povinno zjišťovat souhlas této osoby, bude věcí konkrétního případu, obsahu věcného břemene a jeho vztahu k ostatním částem smlouvy, projevené vůle účastníků apod.

Mezi případy zřízení věcného břemene písemnou smlouvou patří z povahy věci jeho zřízení dohodou o vypořádání dědictví (§ 39 odst. 2 not. ř.). Tato dohoda nepodléhá registraci, protože k přezkoumání její platnosti dochází v souvislosti s rozhodováním státního notářství o schválení dohody.

Naproti tomu nelze věcné břemeno zřídit rozhodnutím státního notářství o vypořádání dědictví (§ 39 odst. 3 not. řádu), poněvadž z ustanovení § 483 a § 484 obč. zák. nelze dovodit, že by věcné břemeno mohlo státní notářství při vypořádání dědictví založit jen svým rozhodnutím i tam, kde k tomu není podklad v závěti zůstavitele.

Smlouvu o zřízení věcného břemene lze sepsat v jedné listině se smlouvou o převodu nemovitosti. Smlouva o převodu nemovitosti se registruje samostatným rozhodnutím, jehož účinky nastávají dnem vydání rozhodnutí (§ 64 odst. 3 not. řádu); nic proto nebrání tomu, aby téhož dne bylo vydáno samostatné rozhodnutí o registraci smlouvy o zřízení věcného břemene.

Otázka, zda smluvní ujednání je věcným břemenem ve smyslu ustanovení § 135b obč. zák. a zda neodporuje jiným zákonným předpisům, je vždy věcí posouzení konkrétního případu.

Nejčastějším obsahem zřizování věcného břemene smlouvou je právo doživotního užívání bytu nebo vyhrazených obytných místností v rodinném domku, které si zřizuje převodce, jejich dosavadní uživatel, v souvislosti s převodem rodinného domku. O těchto věcných břemenech platí přiměřené závěry stanoviska uveřejněného pod č. 2/1977 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, zejména pokud jde o vztah k předpisům o hospodaření s byty.

Je-li věcné břemeno uvedeného obsahu zřizováno bez souvislosti s převodem rodinného domku a nejde ani o přeměnu dříve již existujícího osobního závazku vlastníka nemovitosti ve věcné břemeno, je třeba zkoumat, zda smlouva o zřízení takového břemene není v rozporu s předpisy o hospodaření s byty. Vlastník proto může zřídit věcné břemeno jen k té části nemovitosti, s níž je oprávněn disponovat. Pokud by tedy zřídil věcné břemeno spočívající v právu užívat samostatný byt, který je volný a podléhá přidělovacímu právu národního výboru (§ 23 zákona č. 41/1984 Sb.), byla by taková smlouva neplatná podle ustanovení § 39 obč. zák.

Věcné břemeno uzavření ve prospěch konkrétně neurčené osoby nebo bez vztahu k vlastnictví určité nemovitosti je v rozporu se zněním ustanovení § 135b a § 135c obč. zák.

Prostřednictvím věcného břemene nelze zajišťovat právo přechodu přes pozemek pro neurčitý okruh občanů, kteří nejsou vlastníky žádného z pozemků sousedících s pozemkem, přes nějž mělo být právo přechodu zřízeno.

Je-li obsahem smlouvy o zřízení věcného břemene závazek nabyvatele nemovitosti poskytovat převodci různá osobní plnění (např. obsluhu v nemoci a ve stáří, zajišťování stravy, úklidu apod.), musí být obsah závazků formulován přesně a určitě v zájmu předcházení sporům. Tyto smlouvy by měly být sepisovány jen v odůvodněných případech jako věcné břemeno; zpravidla postačí osobní závazek nabyvatele.

Při sepisování smluv musí být pamatováno na náklady na zachování a opravu věci ve smyslu ustanovení § 135b odst. 2 obč. zák. Ve většině případů věcných břemen spočívajících v užívání věcí jde o postupní smlouvy, kde zpravidla úmysl účastníků směřuje k tomu, že postupující náklady tohoto druhu neponese, jak to také odpovídalo dosavadnímu právnímu stavu; nyní však podle ustanovení § 135b odst. 2 obč. zák. by to muselo být ve smlouvě výslovně uvedeno.

Pro oceňování věcných břemen není žádný obecně závazný cenový předpis. Lze proto účastníkům ponechat určitou smluvní volnost při oceňování věcných břemen, aby to odpovídalo v souladu s pravidly socialistického soužití individuální míře obtížnosti zatížení nebo očekávané délce jeho trvání.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Přehled judikatury z oblasti věcných břemen (s přihlédnutím k novému občanskému zákoníku).
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.