BRNO / 2008

First published by Viking Penguin, 2007

Copyright © Virginia Ironsideová, 2006

Translation © Richard Janda, 2008

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2008

ISBN 978-80-7462-345-5

3. října

Tak a je to tady. Přibližně s padesátiletým zpožděním, ale pořád lepší než nikdy. Deník. Vím, že není 1. ledna ani jiné významné datum, ale není nad přítomnost. Cožpak si vždycky neříkáme: „Kéž bych si byla psala deník, když mi bylo dvacet.“ Nebo třicet. Nebo čtyřicet. Ale v mém šedesátém roce (nebo devětapadesátém, abych byla přesná, protože možná je to můj šedesátý rok — jeden nudný chlapík mi nedávno vysvětloval, že ve skutečnosti je to šedesátý rok mého života, i když je mi padesát devět, bylo to naprosto nepochopitelné, ale nakonec jsem to vzdala), takže bez ohledu na to, v jakém věku to je, já, Marie Sharpová, učitelka výtvarné výchovy v penzi, rozvedená, s jedním synem, jednou kočkou a odhodláním žít po přibližně jednom milionu nevydařených vztahů bez partnera, jsem rozhodnutá se o to naposledy pokusit. Tedy začít deník. Nikoli vztah.

Propánakrále.

První deník jsem si psala, když mi bylo deset. Ohromující věci. „Vstala jsem. Šla do školy. Měli jsme matiku — fuj! Přišla jsem domů. Udělala si úkoly. Navečeřela se. Šla spát.“ Další jsem začala psát, když jsem byla v pubertě, a právě tehdy se mi líbil Artur, který byl o rok starší a o mých citech neměl vůbec ponětí. Ještě mám schované čtyři sešity se stránkami popsanými větami „Miluji Artura“, „MILUJI Artura!“ a „MILUJI ARTURA!!!“ Na obálce jednoho z nich je rudé srdce a v něm krásně vyvedené slovo „ARTUR“.

Vzpomínám si, že když jsem si vzala Davida a narodil se nám Jack, psali jsme si společný deník, ale ten byl jen plný lží, protože jsme oba věděli, že ten druhý ho bude číst. Musela jsem si psát svůj vlastní, tajný deník, protože jsem z celého našeho manželství měla dost žalostný pocit. Do společného deníku jsem psala: „Skvělý den! Všichni tři jsme si vyšli na procházku k rybníku a pak zašli na čaj k Hugovi a Jamesovi. Spousta legrace a výborný čaj!“ Do svého soukromého jsem si zapsala: „Davida a ty jeho hrozné přátele už nemůžu vystát. Nesnáším, jak se všichni cítí jako v nějakém tajném spolku, do kterého já nepatřím. Já chci být svobodná! Chci tancovat! Chci mít milostné poměry!“

Samozřejmě že krátce poté na to došlo a s Davidem jsme se rozešli, ale kupodivu jsme zůstali přáteli. (Nicméně kdoví, co si on psal do svého soukromého deníku.) Ještě podivnější je, že jsem se i nadále kamarádila s jeho nevlastním bratrem Jamesem a jeho partnerem Hugem. A přátelila jsem se dál i s Arturem, i když jsem s ním nikdy nic neměla. Když si vzal Stellu, byla jsem jim na svatbě, a od té doby se čas od času setkáváme. Ukázalo se, že pro jeho firmu v City občas pracuje Hugo coby právní poradce (dělá v něčem tajemném s názvem „termínované obchody“), takže — jak se to tak často stává — všichni mí přátelé tvoří dokonalý kruh.

Neměla jsem čas vést si deník, když jsem studovala uměleckou školu a pak pedagogickou nástavbu, a teprve teď, když mi je šedesát (tedy bude mi za pár měsíců), se do toho pouštím. Jako že se do toho pouštím pořádně. Takže…

8. října

Vzbudila jsem se s vodnatýma očima. Velmi špatné znamení. Vodnaté oči jsou v pořádku, když je venku zima a vítr nebo když se vám přihodí něco hrozného jako třeba chřipka a vy si myslíte, že máte chronický únavový syndrom a už nikdy nebudete moct vyrazit pěšky na nákupy, natož zvednout telefon a postěžovat si kamarádce, že už nejste schopná vyrazit si na nákupy. Ale mít vodnaté oči bez jakéhokoli důvodu — brr! Znám jednoho sedmdesátiletého muže, který má tak vodnaté oči, že mu ze špičky nosu stále odkapává. Obávám se, že je to projev věku.

Je to, jako když jsem nedávno šla k doktorce Farmerové kvůli bolesti v kolenou. „Slabá osteoartritida, Marie,“ řekla mi, „to se v našem věku stává.“

Když jsem jí vysvětlila, že to tak nemůže být, protože jsem nikdy necvičila, a moje kolena by tudíž měla teoreticky stále být v dokonalém stavu (jako kolena desetileté holky, sotva použitá, výjimečně nízký počet ušlých kilometrů, pravděpodobně bych ještě někde vyhrabala původní krabici a paragon), vysvětlila mi, že tak to nefunguje.

Celkem nuda.

10. října

Právě jsem přišla domů z večeře u přátel a pořádně si vydechla. Moje dávná kamarádka Marion mě starým známým trikem vmanévrovala do toho, že jsem přijala její pozvání. Zavolala mi a zeptala se, co dělám ve čtvrtek, a já jsem jí sedla na lep, místo abych se obezřetně zeptala proč.

„Nic,“ řekla jsem.

A byla jsem lapena.

Připouštím, že tyhle sešlosti u večeře mohou přinést báječná překvapení. A o Marion, která je něco jako zázračná žena, je známo, že mívá zajímavé hosty. Ale obecně jsou večeře u přátel jako sázka do loterie. Vyhrajete jen zřídka. Problémem je především to, že na nich nikdy není dost mužů, a ti, kteří se jich nyní účastní (chystala jsem se říct „ti ve středním věku“, ale přesnější by asi bylo „ti, kteří to ještě zvládají“), jsou vždy přebyteční: jsou buď naprosto beznadějní nebo naprosto pomatení.

(Nejsem si jistá, zda tento popis ve skutečnosti neplatí pro všechny muže, ať již jsou či nejsou přebyteční, což je doopravdy důvod, proč jsem skončila jako žena odhodlaná žít bez partnera. To neznamená, že někteří muži nejsou zábavní, sexy, milí a úchvatní, ale mohou být všechno to a zároveň beznadějní a pomatení.)

Druhým problémem těchto večírků je, že jak stárnete, nemáte v podstatě chuť — tedy já nemám chuť — poznávat někoho nového. Znám dost osob, s nimiž bych ráda upevnila vzájemné přátelství; a navíc s oblíbenými lidmi druhých si beztak jen málokdy padneme do oka. Jedinými novými lidmi, které chci poznávat, jsou mladí lidé. Pouštíme se do nich jako upíři.

Když mi bylo nějakých sedmnáct, vzpomínám si, jak na mě dotírali muži a ženy, kteří se mně v padesáti zdáli už prastaří. „Pusť mě vedle sebe!“ říkali, ochablé rty jim odhalovaly zuby zažloutlé od tabáku v ustupujících dásních. „Zbožňuji mladé lidi!“ A já se jen krčila, jak se kolem mě stahovali, vsávali se do mého mládí, slintali nad mou nádhernou mladou pokožkou s broskvovým nádechem, mými smutně nevyzrálými rysy, nad mým vším.

„Pověz mi, proč se ti líbí takový neupravený vzhled?“

„Proč se ti líbí mladíci s dlouhými vlasy?“

„Řekni mi něco víc o Beatles — připadají mi úžasní.“

„Není ti v minisukních zima?“

„Pověz mi — co je to ta ‚generační propast‘, o které se dnes tolik mluví?“

Dnes už jim to nemám za zlé, i když já bych své dychtění po společnosti mladých nikdy nedávala najevo tak otevřeně.

Včera jsem se bavila s jednou z mých nejlepších přítelkyň Penny a řekla jí, že mi umřela další má kamarádka — Stella, manželka Artura, na kterého jsem letěla v pubertě. (Je tento rok už čtvrtou, která vypustila duši. Od ledna jsem vlastně byla na pěti pohřbech.) A ona na to, že za poslední rok a půl jí umřelo šest přátel.

„Nejhorší na tom je,“ řekla, „že teď si musíme vystačit s lidmi, kteří zbývají!“

„Pokud,“ řekla jsem, „nezkultivujeme mladé lidi.“

„Což neděláme!“ řekla.

No, musím říci, že já to dělám, i když toto přiznání mi připadá stejně hříšné a hrůzně upřímné, jako kdybych se na setkání anonymních alkoholiků postavila a přede všemi prohlásila, že jsem alkoholik. Kdo tady zbude, když všichni kolem opadají jako listí na podzim? Pokud nebudu jedna z těch prvních spadlých, tak určitě nechci viset na holé větvi, třepat se tam celá seschlá, zhnědlá a osamělá. Chci kolem sebe pěkné, mladé, zelené výhonky.

Marion a její muž Tim bydlí v titěrném domku z přelomu století v západním Londýně, stále ještě vyzdobeném tapetami, které v šedesátých letech vypadaly tak úžasně. Patří k těm mým přátelům, kteří podle mne žijí v nehybných vodách — jejich obývák by šlo vzít, přestěhovat do muzea Geffrye a spolu s nádherně zachovanými alžbětinskými pokoji a hudebními salonky z 18. století vystavit jako typický příklad stylu poloviny dvacátého století.

V okamžiku, kdy jsem vešla do místnosti (zaplněné šedými hlavami), jsem věděla, že to bude problém. Přijdete ve čtvrt na devět a za nic na světě nemůžete odejít dřív než v jedenáct. Večeře u přátel mohou být jako vězeňské minitresty, ale s tím rozdílem, že se nedostane ven dřív za dobré chování.

Nepomohl tomu ani příchod dalšího hosta — ženy s kabelkou přes pršiplášť, pověšenou z levého ramene na pravý bok (zřejmě pro větší bezpečnost proti zlodějům). Celkový dojem nejistoty ještě posilovaly brýle na šňůrce, další příznak stárnutí a choromyslnosti. Pokud den co den ztrácíte a hledáte brýle, tak je noste stále na nose. Když už je musíte dát z nosu, tak je jen posuňte na čelo. Nenoste je ale zavěšené na korálkové šňůrce. Vypadá to stejně infantilně, jako když má tříleté dítě rukavice přišité na gumě provlečené skrz rukávy bundy.

Jelikož jsem učívala výtvarné umění, hostitelé mě u večeře posadili (a považovali to za chytrý tah) vedle psychoterapeuta s plnovousem. Musím říct, že psychoterapeuti mě kdovíjak neberou. Vždycky mi připadali nepřirozeně klidní, nikdy si nedávají nohu přes nohu, jako kdyby byli od uší až po paty prostoupeni Alexandrovou technikou (což pravděpodobně jsou), a vždycky mají zlověstně starostlivé hlasy. A když už jsme u toho, tak ani do plnovousů nejsem žádný blázen. Je to tak, přišla jsem na to, že muži s plnovousem nebývají ani zdaleka sexy. Domnívám se, že si nenechávají narůst vousy proto, aby s nimi zakryli svou chabou bradu, ale aby s nimi zakryli svou chabou mužnost. Připadá mi, že muži s plnovousem mají často poměrně velký ženský zadek.

Tenhle chlapík měl taky spoustu velmi bílých vlasů. Na muži, kterému je zjevně přes šedesát a má spoustu vlasů, je podle mého něco podezřelého. Vypadá jako poněkud zženštilá ovce.

Jak jsme se prokousávali kuřetem na paprice (nejen dům, ale i Marionino vaření uvázlo v čase), terapeut občas zmínil Freuda. Když tak učinil, slyšela jsem se, jak říkám (obávám se, že dost kysele), že Freud je ten nejděsivější starý noční strašák, který během jednoho ze svých mnoha vtělení svým pacientům doporučil brát kokain. Samozřejmě že nějakou chvíli byl on sám závislý na kokainu. Naprostý podvod.

„Jste si jistá, že máte na mysli právě Freuda?“ zeptal se mě ten terapeut. Všichni se zasmáli způsobem, jakým se smějí Angličané, když při konverzaci chtějí zmírnit i tu nejjemnější narážku na něco vážného nebo nepříjemného.

Uvědoměle a povýšeně se zachechtal — jako skutečný terapeut — a vrátil se ke svému salátu. Měla jsem škodolibou radost, když se mu ve vousech zachytil kousek zeleniny.

Bohužel jsem měla celkem špatnou náladu. Už jsem tam s ní přijela. A zhoršila se mi (dlouho před zjištěním, že můj soused je terapeut) v důsledku toho, že hostitelé umístili doprostřed stolu obrovskou kytici z velikých žlutých a červených tropických květin, z každé strany doplněnou o vysoké svícny, což komukoli sedícímu na jedné straně stolu znemožňovalo vidět kohokoli na straně druhé. Byly to takové ty divné druhy květin, které vypadají jako penisy a vaginy, na květinové scéně se objevily teprve nedávno a jsou naprosto příšerné. Podařilo se mi — s řádnou dávkou veselosti a omluv — hostitele přesvědčit, aby tu věc odnesli („Je to opravdu nádherné, ale ráda bych tě, drahá, viděla, když mluvíš!“), ale bylo mi jasné, že ohledně svíček už nemohu vznášet žádné požadavky, takže všichni hosté se museli různě naklánět, když mluvili. Pokaždé když jsem se podívala přes stůl, měla jsem pocit, že jsem na návštěvě ve věznici.

Ano, špatná nálada. Čím jsem starší, tím horší neřízená střela se ze mě na večírcích stává. Na devíti z deseti takových akcí jen zářím a jsem zábavná, ale na desáté začnu vykřikovat nepatřičné věci, třeba jak skvělá je eutanazie nebo potraty, nebo že dávat rozvojovou pomoc Africe je nesmysl, a všem je najednou děsně horko a jsou v rozpacích. Tato otevřenost má prý cosi společného s odumíráním synapsí v čelních lalocích vlivem stárnutí, ale já si myslím, že je to jen směšná sebedůvěra, která přichází s věkem. Tentokrát jsme se dostali k tématu, které podnítila paní Brýle-na-šňůrce, když se pochlubila (jak dnes takovéto ženy tak často dělávají), že dostala seniorskou průkazku, jelikož jí právě bylo šedesát, a jaká je to krása jezdit veřejnou dopravou zadarmo.

Řekla jsem, že mně bude šedesát za pár měsíců a že se už nemůžu dočkat.

„Ano,“ řekla paní Brýle-na-šňůrce a snažila se mi zavděčit. „Jste jen tak stará, jak se cítíte. Mladá šedesát let!“

„Šedesátka jako dvacítka!“ řekl terapeut.

„S tím opravdu nemohu souhlasit,“ řekla jsem. „Když je vám šedesát, tak je vám šedesát. Mít šedesát znamená být starý. Já se na stáří těším a nechci, aby mi kdokoli říkal, že jsem mladá, když mladá nejsem. Mám po krk toho být mladá. Je to nuda. Byla jsem mladá v šedesátých letech a jednou — věřte tomu nebo ne — jsem spala s jedním z Beatles. Byla jsem u toho, získala tričko, nosila je skoro do rozpadnutí a pak je věnovala charitě. Když mi bylo dvacet, šedesátka se zdála jako stáří, když mi bylo třicet, čtyřicet a padesát, šedesátka se mi pořád zdála jako stáří. A tuhle metu teď nehodlám měnit.“

„Mně je šedesát,“ řekla Marion, když s úsměvem na tváři sklízela talíře. (Je zvláštní, že většina mužů si nikdy neuvědomí, že se sklízí prázdné nádobí. Ten terapeut, který se ve své práci bezpochyby pyšnil prudkou vnímavostí k pocitům druhých, seděl s prázdným talířem před sebou, nevědom si toho, že kolem něj probíhá větší operace vyžadující jeho spolupráci.) „Ale cítím se, jako by mi bylo třicet!“

„Ale Marion, cožpak si neuvědomuješ, že to je tragické?“ řekla jsem. „Cítit se na třicet po celý svůj život! Taková nuda! Noční můra! Já toužím po tom cítit se na šedesát! Co je na tom špatného?“

„Skvělou věcí na věku je to,“ řekl terapeut, jehož manželka se konečně naklonila přes stůl a vzala mu prázdný talíř, „že nikdy není příliš pozdě. Můžete dělat takovou spoustu věcí. Studovat univerzitu třetího věku, dělat bungee jumping, učit se nový jazyk…“

„Ale na tohle je moc pozdě!“ odporovala jsem mu. „To je právě to skvělé na tom být starý. Že už člověk nemusí přemýšlet, zda jít studovat nebo skákat na gumě! Je to ohromná úleva! Kvůli tomu, že jsem se nenaučila žádný cizí jazyk, jsem se cítila provinile po většinu svého dospělého života. Konečně zjišťuji, že teď, když jsem stará, už nemusím! Nezbývá mi už dost let na to, abych jím mluvila. Bylo by to nesmyslné!“

„No, já mám ale pocit,“ řekl terapeut vzdorně, „že teď když je mi pětašedesát, je možné všechno.“

„Já zjišťuji, že jak se mi blíží šedesátka,“ oponovala jsem mu, „tak skutečným potěšením je, že taková spousta věcí není možných! Myslím si,“ dodala jsem poněkud krutě, položila mu ruku na paži a široce se usmála a předstírala tak, že mu tím nechci ublížit, „že se nacházíte v tom, co terapeuti nazývají popírání.“

Tentokrát jsem vyvolala smích já, ale nebyl upřímný a já se cítila zahanbeně.

Když jsem jela domů, bylo mi toho chudáka starého terapeuta líto, že se ocitl vedle takové zahořklé babizny. Cítila jsem se opravdu provinile a litovala, že jsem byla tak kyselá. Stejně jako já i ten chlapík by pravděpodobně raději seděl vedle roztomilého mladého člověka.

11. října

Když jsem se vzbudila, cítila jsem se úplně strašně, všech tisíc svalů v obličeji jsem měla stále lapených v křeči neupřímnosti. Ještě horší bylo vědomí, že tenhle
nepříjemný pocit budu muset vydržet až do dalšího rána, kdy se jed z toho děsného večera z mého těla konečně odplaví.

Aby toho nebylo málo, vypadala jsem příšerně. Předchozí večer, než jsem šla na ten večírek, jsem v zrcadle viděla vášnivou krásku s neuvěřitelně olivovou pokožkou, výraznými lícními kostmi, smyslnými ústy, prostě naprosto úchvatnou. Když jsem ale do zrcadla koukla dneska ráno, nemohla jsem uvěřit, co to na mě z něho zírá — vypadala jsem groteskně; nějaký starý prďola v županu. Můj obličej vypadal jako neupečená kobliha. Prasečí očka, malá ústa s našpulenými bledými rty, hluboké vrásky na čele, celá oteklá. Hrůza. Co se to v noci jenom děje? Zjevně se mi něco — bůhví co — mstí. Nebo to možná bylo to červené víno. Nebo, což je pravděpodobnější, ten terapeut — zcela pochopitelně na mě seslal kletbu.

Skočila jsem do vany (i když „skočila“ není to správné slovo; lépe to asi vystihuje „vlezla“ a ano, mám na dně vany takovou tu legrační gumovou podložku s přísavkami na spodní straně) a zjistila, že žádná jiná část mého těla není odulá — pouze začínám být vrásčitá jako papírová žaluzie. Vidím, jak mi z ramen trčí paže mé babičky a moje pokožka je jemná, papírová a lesklá jako její. Protože jsem ji měla moc ráda, ten pohled mi až tak nevadí. Ale krucifix, je mi teprve devětapadesát. Brzy mi bude šedesát. Opravdu brzy. Za další tři měsíce. Napadlo mě, jestli se všechno bude takto hroutit i dál.

Dokonce i teď, když si každý den dopřávám desetiminutovku jógy, pozoruji, jak se mi na stehnech tvoří malé záhyby kůže. Vidět jsou hlavně při stoji na ramenou s nohama ve vzduchu. Jsou na nich zvláštní skvrny — drobné žilky, náznak křečových žil. Z paží mi visí kůže. Hřbety rukou jsou posety hnědými flíčky. Kdy se tam objevily? Myslím, že teprve před několika lety, kdy jsem sama před sebou mohla předstírat (kdože zmiňoval popírání?), že mi je kolem třiceti. Celé moje tělo teď na mě křičí, že jsem stará. A zvláštní na tom je, že mi to ve skutečnosti ani trochu nevadí. Je to celkem příjemný, přátelský — a správný pocit.

Fajn, má pokožka není mladá a pružná s tím nádherným broskvovým nádechem a jemným chmýřím. Pořád je ale dobrá, jako drahá, ale opotřebovaná stará kožená pohovka z nějakého pánského klubu na Pall Mall.

Rozhodla jsem se, že čím jsem starší, tím více nechci vypadat jako nějaký opuštěný a zpustošený kulturní dům kdesi na periferii, ale spíše jako pobořené opatství, které tak nádherně zvěčnil Poussin — nebo ten druhý malíř, jehož jméno začíná na P. Jména se mi nějak vytrácejí… Nebo to je na C?

Když jsem vylezla z vany a natáhla se po ručníku, vzpomněla jsem si, jak jsem jako malá svému otci celá vzrušená říkala, že jsem objevila skvělý nový způsob, jak se utírat.

„Jak?“ zeptal se. Ukázala jsem mu to. Chytila jsem ručník za protější cípy, přehodila si ho přes záda a tahala zleva doprava a zpátky.

„Že je to dobrý způsob?“ řekla jsem.

Otec se chápavě usmál. „Vzpomínám si, jak jsem to stejné objevil já, když mi bylo asi tolik jako teď tobě,“ řekl.

Tehdy jsem poprvé ve svém životě objevila (a objevuji to znovu a znovu), že to, co považuji za originální myšlenku, napadlo v historii už ohromnou spoustu jiných lidí, a navíc (což je ještě horší), že myšlenky, o kterých se domnívám, že jsou pro mě nové, jsou často myšlenkami, které mě během života napadaly opakovaně. Ta úmornost a zoufalost toho všeho je skličující, ale zároveň kupodivu uklidňující. Bylo by však příjemné mít alespoň jednou za život zbrusu novou myšlenku. Teprve nedávno jsem si uvědomila, že v sobě lze držet dva pocity najednou, že lze někoho mít rád a zároveň ho nenávidět, že lze zároveň mít chuť na cigaretu a přestat kouřit.

Jako člověk, který vidí život poněkud černobíle, jsem se vždy snažila najít kompromis a vidět všechno v odstínech šedé. Vtip nespočívá v tom nedělat to vůbec, ale dokázat v sobě udržet ty kontrasty přesně ve stejnou dobu. Výsledkem je mnohem živější a osvěžující přístup. Tuto myšlenku jsem objevila poměrně pozdě, ale díky tomu byly mé vztahy s druhými mnohem, mnohem snazší. A kupodivu i vlídnější.

Pak jsem se oblékla. Už to není tak snadné, jak to bývávalo. Kdysi jsem tuším balancovala střídavě na jedné noze, když jsem si navlékala punčocháče. Když si je natahuji teď, sednu si na postel a překulím se na záda jako ježek, s nohama třepajícíma se ve vzduchu.

20. října

Přijela nová podnájemnice. No, říkám sice podnájemnice, ale Michelle je dcera jedné mé kamarádky z Paříže a potřebuje v Londýně základnu, odkud by mohla hledat vyhovující bydlení. Je naprosto zbožňováníhodná. Je mladá! Je blondýnka! Je jí jenom devatenáct, ale — samozřejmě — jelikož je Francouzka, vypadá spíš jako šestnáctiletá Angličanka. Zjevně vůbec nemá ponětí, jak je krásná, i když se pěkně obléká. Když jsem jí otevřela v chladný, šedý západolondýnský den, stála tam jen v černých třičtvrtečních kalhotách a tenkém bavlněném vršku s holým bříškem. Na zemi stálo pět ohromných kufrů.

„Brý den,“ řekla, „já jsem Michelle.“

To bylo z její angličtiny zhruba všechno. Hodně říká „dekuji“. Vypadala velmi spokojená s pokojem, který jsem jí nabídla, přestože je vymalovaný do krvavě červena, je zaplněn mými knihami, ve skříni je místo asi tak na tři věci a půlka zásuvek je zaplněná šroubováky, hasáky, kladívky, smirkovým papírem, elektrickými vrtačkami a starými svítilnami.

„Véliký,“ řekla.

Připouštím, že je celkem „véliký“ ve srovnání s většinou těch miniaturních kutlochů, ve kterých v Londýně přebývají dívky ze zahraničí. Poskytla jsem jí obvyklou přednášku — v dost špatné francouzštině — o tom, jak musíme vést naprosto oddělené životy, že nebudeme sdílet nic kromě koupelny a kuchyně, že v lednici má vyhrazen prostor pouhých pár centimetrů, že nebude mít přístup do zahrady a že žádná z nás nebude používat mléko té druhé…

Při každé takovéhle přednášce se cítím jako hlupák, ale jsou to vybroušené dlouholeté zkušenosti s podnájemníky. Jednou když mému synovi Jackovi byly dva roky, jsem ho ráno našla na zahradě ve společnosti obrovského psa. A když jsem se vydala hledat jeho majitele, mohutného potetovaného tlusťocha chrápajícího vedle mé podnájemnice, objevila jsem vedle postele tři hořící svíčky.

Avšak později, když jsme s Michelle seděly na pohovce v obýváku, jsem se musela opravdu velmi přemáhat, abych jí řekla, že nikdy, za žádných okolností nebudeme společně jíst, a i když je naprosto v pořádku, aby mě požádala o pomoc s čímkoli, co bude potřebovat, mám svůj vlastní život a ona svůj — protože jsem cítila, jak se ve mně jako nějaká chemikálie šíří mateřské city.

Později potichu sešla po schodech a já slyšela, jak stojí za dveřmi pokoje, ve kterém jsem právě úřadovala, a má strach mě vyrušit. Přestala jsem psát na stroji vzteklý dopis místnímu zastupitelstvu ohledně množství neodvezených odpadků na ulicích a zavolala na ni. Chtěla vědět, kde jsou tady obchody. Vypadala tak hrozně zranitelně, že když se otočila k odchodu, uvědomila jsem si, že si beru kabelku a říkám jí: „Potřebuji koupit něco do kuchyně, tak půjdu s tebou a ukážu ti, kde tady všechno je.“ Dokonce jsem k tomu přidala i slůvko „drahoušku“.

Tohle je další podivný příznak stárnutí. Zjišťuji, že všechny oslovuji „zlatíčko“ nebo „drahoušku“, a navíc — což je ještě podivnější — to tak i myslím. Něco takového bych nikdy neudělala, když jsem byla mladá, v časech, kdy jedinými osobami, kterým se dostávalo oslovení „drahoušku“, byli muži, které jsem milovala.

Koneckonců když je člověk mladý, stýká se v podstatě s lidmi stejně starými nebo staršími. Ale čím je starší, tím více druhů vztahů se mu nabízí. S lidmi, kterým je osmdesát, se stále cítím jako nevinné dítě. S vrstevníky se cítím rovnocenně. A s mladými, což je bonus, se cítím jako rodič. Zažívám pocity starostlivosti a laskavosti, které jsou poté, co jsem většinu svého života strávila jako sklíčený mrzout, opravdu nádherné.

„Pardon?“ řekla. Chudák holka. Čím dříve si najde ubytování s veselými mladými lidmi namísto šílené ženské ve středním věku s divokými mateřskými pudy, tím lépe pro ni. Co to plácám? „Ve středním věku!“ Možná jsem ve středním věku dnes, ale za tři měsíce mi bude šedesát a to znamená konec středního věku. Budu stará. Opravdu a skutečně stará. Stará! Stará! Stará! Výborně.

6. listopadu

Čas od času přemýšlím o tom, že bych se přestěhovala. Ale „přemýšlet o přestěhování“ je na hony vzdálené od skutečného přestěhování. Penny, která pracovala v oblasti styku s veřejností snad po celém světě a během svého života bydlela na stovce míst, mi onehdy řekla, že žít v jednom domě tak dlouho jako já je „nezdravé“. Žiji tady už třicet let. Připadá mi zvláštní, že pro vévody z Westminsteru (nebo kým jsou) je naprosto „zdravé“ žít v paláci Blenheim miliony let, ale pro mě je „nezdravé“ žít třicet let v Shepherds Bush. To mi připomíná ten vtip o ženě, která se přestěhovala do severoanglického hrabství Northumberland a na jednom večírku potkala jinou ženu, která se jí zeptala, jak dlouho v té oblasti žije. „No, patnáct roků,“ odpověděla. „A vy?“ „Od středověku,“ odpověděla jí ta druhá žena.

Já jsem si ale na život ve čtvrti Shepherds Bush zvykla. Někteří tuto oblast považují za díru, ale poté co jsem se z finančních důvodů musela odstěhovat ze svého duchovního domova v Kensingtonu, kde jsem se narodila a vyrůstala, jsem si Shepherds Bush postupem času zamilovala. Samozřejmě že když teď zavítám do Kensingtonu, působí na mě poněkud klaustrofobicky, přecpaný spoustou bohatých bělochů ze střední třídy. Tvíd od stěny ke stěně. Moře manšestrových kalhot a hory ručně pletených košíků a dobře živených psů. Obchůdky s rybami vlastněné lidmi jménem Joe. Členové čtenářských kroužků na každém rohu.

V této části Shepherds Bush nejsou žádné vinárny, žádné Starbucky ani Body Shopy. Jenom sázkové kanceláře, mírně zlověstná nehtová studia, karibská bistra a opravny bot a zámečnictví. Multietnicitu shrnuje jeden obchůdek s názvem Bush Bagel Bar-Halal Pizza Takeaway. Stojí vedle nekale vypadajícího podniku s mimořádně vysokým pultem, který se jmenuje — přímočaře — Peněžní obchod, a z druhé strany má obchod se smaženými rybami. Vedle je pak místní zubní klinika se „zařízením pro úzkostlivé pacienty“. Pak je tady zvláštní místo propagující se jako Oděvy pro ženy a islámské knihy. Mezi tím jsou ale všude roztroušeny ty nejbáječnější obchody s jídlem ze Středního východu, včetně nevhodně pojmenovaného Libanonského řeznictví, které zásobuje místní mešitu.

V naší čtvrti je i lahůdkářství, ale sýry, které tam prodávají, kupuje tak málo lidí, že když si nějaký skutečně koupíte, je celý pokrytý podivným starým slizem, páchnoucím a lepkavým. Doufám, že tak nedopadnu já, až budu stará. Ne, Shepherds Bush je možná „excentrickou a rozkošnou směskou etnické rozmanitosti“ (cituji z jednoho z mých mnoha dopisů do místních novin Shepherds Bush Gazette), ale nevýhodami jsou chodníky (jenom asfaltové — na dlažbu jsme se tady ještě nevzmohli) pokryté vrstvou žvýkaček a ulice hemžící se lidmi v kapucích.

Shepherds Bush je jedním z těch míst, která vždycky „směřovala k úspěchu“, ale nikdy k němu nedospěla. Jako mnozí slibní spisovatelé. Pravdou sice je, že nesměřuje k neúspěchu, ale ten úspěch prostě nikdy nedorazil.

Nicméně ve srovnání s Brixtonem, kde žije můj syn Jack se svou přítelkyní Kristýnou, se na tom Shepherds Bush zdá být ještě celkem dobře. Poté co jsem slyšela všechny ty zvěsti o Brixtonu, mám strach podívat se komukoli na ulici do očí. Jack mě ujišťuje, že tam žije jenom pár šílenců jako kdekoli jinde, ale mu se to snadno říká, když studoval psychologii a ví všechno o řeči těla. Penny mi nedávno říkala, že někde v jižním Londýně prý řádí gang, který večer jezdí po ulicích v autě bez rozsvícených světel a posádka musí — v rámci jakéhosi iniciačního rituálu — sledovat prvního řidiče, který ji blikáním laskavě upozorní, že nesvítí, a zabít ho. Zní to jako městský mýtus, ale Penny si to ověřila u jednoho policisty a prý je to pravda.

8. listopadu

Dnes večer ke mně zašla Penny a u pstruha a vynikajícího portugalského bílého, které mělo jenom devět procent, jsme probíraly doktory. Obě jsme hrozné hypochondričky a já ji uklidňuji, když si myslí, že má rakovinu kostí, a ona naopak uklidňuje mě, když jsem přesvědčená, že mám rakovinu jícnu následkem té spousty alkoholu, který jsem za svůj život vypila, přičemž i dnes — to se musím přiznat — do sebe každý večer naliji půl lahve bílého vína. Minimálně. Obávám se, že každý, kdo si je vědom obsahu alkoholu ve víně, které pije, je bezpochyby na cestě do pekel.

Samozřejmě že nalívat se bílým vínem je v pořádku, když je člověk mladý, ale jak jsem četla v jednom úděsném článku o zdraví v Daily Mail, když to prý takto praktikujete dostatečně dlouho, začne se vám to uvnitř rozpadat, všechny ty malé třepetající se kousky na cestě dolů, a přestane se tvořit hlen, který to tam všechno zvlhčuje, takže se z toho stane jakýsi vyprahlý prostup zralý k tomu, aby v něm bujely rakovinotvorné zárodky, či co to je.

Řekla jsem jí, že jsem se na druhý den objednala k doktorovi, aby se mi podíval na chodidla. Má chodidla jsou opravdová noční můra — suchá a popraskaná (lepší výraz je však spíše zvrásnělá. Čím to, že toto slovo zní tak krutě?). Možná bych si měla koupit nějaký krém Scholl a mazat si je s ním. „Tak vážné to je?“ zeptala se Penny. „Tak vážné to je“ — spojení, které (jak se obávám) budu v budoucnu slýchávat mnohem častěji.

Skutečným problémem je však obrovsky zvětšený a nesmírně bolestivý palcový kloub na jednom chodidle, který jsem zdědila po matce. Bolesti se dá zbavit zpevněním toho kloubu, jak říká můj podiatr (což je jedna z těch profesí, které nebyly ještě vynalezeny, když jsem se narodila), člověk, který mě připravil již o téměř všechny úspory tvrzením, že potřebuji speciální ortopedické vložky neboli podpory.

Samozřejmě že již na mně vyzkoušel celou řadu věcí. Dal mi katalog se speciálními modely bot, žádné z nich bych si na sobě nikdy nedokázala představit. Většina byla šedivá, spoustu sportovních modelů pak navrhly kouzelné mladé dívky, které by takovou obuv nenosily za nic na světě. Ve skutečnosti takové boty nosí často ženy, které vypadají, jako kdyby většinu času trávily na benzinových pumpách, ženy s obrovskými nateklými kotníky a fialovými koleny zakrytými čisťounkými béžovými kalhotami, stavícími na odiv záhadné typy chlapských účesů.

Penny si dělá starosti s hormonální substituční terapií. Spoustu času stráví udržováním rovnováhy mezi estrogenem a progesteronem, přičemž je přesvědčená, že příliš velké množství jednoho z nich u ní způsobuje záchvaty paniky. Já jsem to naštěstí vzdala před třemi měsíci a nevidím v tom ani za mák rozdílu. Když už, tak si myslím, že se cítím i vypadám spíše lépe. Bezpečně teď poznávám ženy na HST — všechny vypadají trochu jako mužatky, mají obrovská prsa a nabobtnalou pokožku.

Ve skutečnosti raději na hormony nemyslím vůbec. Stále si pamatuji, jak jsem kdysi učila v dívčí škole a úplně mě vyděsilo, když jsem se doslechla, že ženy pracující v těsném kolektivu menstruují všechny ve stejnou dobu. Tak jsem při každé cestě výtahem zadržela dech pro případ, že by můj cyklus začal přemýšlet o synchronizaci s druhými. Nemohla jsem snést představu, že bychom všechny krvácely každý měsíc ve stejnou dobu.

Jaké je to požehnání být toho zbavena! Nevadila mi ta krev; to byla jen malá otrava. Vadilo mi to nekonečné zapisování termínů do diáře, dobře si na to pamatuji. A pak, týden předtím, než jsem to měla dostat, poznámka: „Možná se budu cítit divně…“, jako připomínka, že na jakoukoli dobrou náladu, která by mě v tom období mohla přepadnout, bych se měla dívat s podezřením. Bylo to pěkně deprimující, když jsem zjistila, že vaše osobnost může být ovládána hormonálními výkyvy. Ale to už skončilo, už to mám za sebou! Když jsem byla mladá, říkaly jsme tomu „kletba“, ale tohle mimořádně přesné a výstižné slovo vymazala politická korektnost spolu s dalšími podstatnými hesly slovníku, jako například kripl, magor, cvok a babizna, z nichž mnohé se hodí na mě.

„Mimochodem, používáš mezizubní nit?“ zeptala jsem se Penny, než odešla.

„Moc ne, jenom sem tam. Proč?“

„Zdá se mi, že mám mezi zuby najednou moc velké mezery,“ řekla jsem. „Má pusa vypadá jako cimbuří hradní věže.“

„To protože ti ustupují dásně,“ řekla Penny. „To víš, tohle se děje, když člověk stárne.“

„Ach bože. Potíž je v tom, že když používám nit, tak nejen že se mi hýbou všechny plomby, ale začnou mi taky krvácet dásně. Neznáš náhodou nějakého dobrého zubaře?“

„No,“ řekla Penny a šmátrala v kabelce po telefonním čísle. „Úplně náhodou znám. U tohohle jsem byla minulý týden…“

Z kabelky jí vypadlo několik fotografií. Jednu jsem zvedla. Byl na ní chlapík oblečený celý v kůži a stojící vedle obrovské motorky. „Tvůj kamarád?“ zeptala jsem se z legrace, když jsem jí fotku podávala.

„No, ani ne,“ řekla Penny očividně v rozpacích a strkala ji zpátky do kabelky. „Nikdo. Pěkný večer. Musím běžet.“

Později

Celé jsem si to v duchu procházela a přemýšlela nad tou fotkou. Pennyin nemanželský syn? Žádného ale nemá, pokud vím. Jejím jediným potomkem je Lisa, vzpurná pětatřicetiletá dcera, která žije z podpory, čímž svou matku přivádí k zoufalství a jejíž biologické hodiny tikají tak hlasitě, že je můžete slyšet až ze sousedního okresu.

Pak mi to docvaklo. Může to být jedině muž z internetové seznamky. Penny mi před nějakou dobou říkala, že o ní uvažuje, ale já jsem byla přesvědčená, že se k tomu nikdy neodhodlá. Vyběhla jsem do patra k počítači a projížděla stránky té seznamky a ke svému údivu jsem na ni velmi rychle narazila. Měla tam fotku, která musela být z doby, kdy jsem ji ještě ani neznala (vypadala na ní tak na patnáct), a vedle ní text: „Mám ráda zábavu, jsem inteligentní, pohledná, ráda čtu, chodím na procházky a zpívám. Vegetariánka, ale občas si dám rybu. Hledám podobně smýšlejícího nekuřáka. Věk: 48.“

Čtyřicet osm! Zalapala jsem po dechu. Je jenom o něco málo mladší než já! Nesmím jí ale nic říct, bylo by to pro ni příliš ponižující.

Nikdy jsem nehledala muže on-line, ale občas jsem procházela inzeráty v novinách. Někdy ti muži vypadali fajn v textu inzerátu, ale pak se to všechno sesypalo, když jsem zavolala do příslušné inzertní schránky a uslyšela jejich děsný hlas.

„Ahoj!“ říkávají, přičemž to čtou z papíru a je zjevné, že si to doma cvičili. „Jsem pětašedesátiletý mladík se smyslem pro humor a stále, jak doufám, i pro dobrodružství.“ Při tomhle se obvykle strojeně zachechtají. „Doufám, že jsem reprezentativní — moje kamarádky říkají, že jsem přitažlivý, i když mám lysou hlavou a menší břicho! Posouzení ale musím nechat na tobě! Rád chodím do divadla, na procházky, na večeře a zavínit si. Miluji hudbu a dvakrát až třikrát týdně si zajdu do posilovny. Mám dva psy, takže jestli nemáš ráda zvířata, nejsi žena pro mě! Věnuji velkou pozornost životnímu prostředí a můj ideální den by začal ranní procházkou, po ní pivo a dobré jídlo v nějaké vesnické hospůdce, potom třeba nějaký dobrý film nebo debata o knížce, kterou jsme oba četli. Vím, že tam jsi! Tak proč do toho nezkusíš jít a neozveš se mi? Kdykoli se na to budeš cítit. Z celého srdce ti přeji, abys našla toho pravého…“

Samozřejmě že když to všechno poslouchám, sedím si ve svém domku, zvracím hnusem a šklebím se nad každým slovem. Třikrát týdně chodí do posilovny? To nemá nic lepšího na práci? A co se týče debaty o knížkách, tak na to zapomeň. Pokud jde o mě, tak existují pouze dvě fráze, jak popsat knihu. První je: „Naprosto fantastická! Tu si musíš přečíst!“ Druhá pak: „Naprostá blbost. Nestojí ani za pohled na obálku.“ A co přesně znamená, smím-li být tak zvědavá, sloveso „zavínit si“? Znám samozřejmě „zakvílet si“. Na to jsem odbornice. Ale „zavínit si“? Zavíním, zavíníš, zavíní, zavíníme, zavíníte, zavíní? To určitě ne. Znamená to ožrat se? Nebo to znamená objednat si v nějaké putyce sklenku teplého červeného z lahve, kterou otevřeli loni v létě?

Ach jo, jsem to ale stará potvora. Nejhorší na tom je, že tito staří chlápci často opravdu znějí dost příjemně, navzdory svým příšerným zlozvykům. Ale smysl pro humor? Stále ještě svoje vlasy a zuby? Toho mě ušetřete!

Dost mě udivují kamarádky, které zvládají udržovat opravdu dobrý sexuální vztah s mužem. Pro mě to byly (ty vztahy) vždy fantasticky komplikované záležitosti, jako třeba nastavení videorekordéru na pozdější nahrávání, a pravidelně končily slzami. Domnívám se, že muže si musím zařadit na dlouhý seznam věcí, které nikdy nedokážu zvládnout, třeba jako burzu cenných papírů, historii Číny, strukturu Evropské unie a step. Zcela vážně zvažuji, že se jich (jako mužů) nadobro vzdám.

Tyto myšlenky mi kontroloval můj kocour Drápek, který se mi ocasem třel o nohy, tak jsem pečlivě obrala všechno zbývající maso z kostí pstruha a dala mu je. Přičichl si k němu a pak se na mě zlostně, ublíženě podíval, jako kdybych mu nabídla nějaký jed. No nejsou kočky legrační? Koneckonců libra pstruha nestojí zrovna pár halířů. Ale, ale. Chtěla jsem říct kilo či co pstruha. Jsou určité věci, u nichž jsem se rozhodla, že je nikdy nepochopím, a metrické jednotky jsou jednou z nich.

9. listopadu

Dnes ráno jsem zaklepala na dveře Michellina pokoje, abych se ujistila, že je v pořádku.

„Já být OK,“ řekla a koukala přímo před sebe. Ležela v posteli v oranžovém nočním kabátku, který vypadal, že je ušitý jen ze samého peří, a kalhotkách a sledovala ranní vysílání v televizi. Zeptala jsem se jí, jestli už hledala nějaké bydlení. „Ne, ani trochu,“ řekla. „Já líbit tady. Vy být jako moje muzair.“

Její „muzair“, pokud si dobře pamatuji, když jsem ji viděla naposledy na Champs-Elysees, je nádherná a svůdně štíhlá blondýnka, vypadající tak na devatenáct, od hlavy až k patě oblečená v kůži a v ruce cedulku s nápisem ve francouzštině: „Marie Fontaineová: dáma volného času. Odbornost: nakupování a tanec!“ Tak nevím, co si z toho mám vzít.

(Já jsem naproti tomu samozřejmě tichá důstojnost sama, mám protestantskou pracovní morálku a jen zřídkakdy utrácím peníze. Narodila jsem se ke skrblení a šetření, schovávám kousky provázků, použitý alobal na další použití a věřte tomu nebo ne, dokonce punčochové kalhoty využívám tak, že když se na jedné noze pustí očko, tak ji odstřihnu a k té dobré půlce nosím jinou půlku, abych je vynosila co nejvíce. „To neděláš!“ řekla Penny podezřívavě, když jsem jí o tom řekla. „Ale dělám!“ řekla jsem. Možná jsem divoké dítě šedesátých let s přetrvávající náchylností k pěknému oblečení z různých butiků, ale jsem také skromné válečné dítě — podivná to kombinace. Obě jsme takové.)

Doufám, že Michelle bude schopná poradit si sama s celým domem přes víkend, protože já jedu k Lucy.

10. listopadu

Vstala jsem v šest a několik hodin strávila vylepováním žlutých lístečků s připomínkami pro Michelle po celém domě. „Zamknout na dva západy!“ je například na vchodových dveřích. „Nezapomeň nakrmit Drápka!“ pak na dveřích do jejího pokoje. Řada šipek na podlaze vede do obýváku, kde končí u okna lístečkem s pokynem: „Zavřít okenice na noc!“ Na sporáku je upozornění: „Zavři plyn, než půjdeš spát nebo ven!“ Na podlaze vedle Drápkových misek je šipka ukazující na jednu z nich s nápisem: „Drápkova voda! Dolívat!“

A na kuchyňském stole je dlouhý seznam telefonních čísel na Huga a Jamese (bývalý nevlastní švagr), Penny, můj mobil, telefon na venkov, na veterináře, veterinární pohotovost… a další informace, jako třeba kde je poplašné zařízení, komu zavolat, kdyby se spustilo, kde jsou pojistky… Dům vypadal jako přichystaný k bojové hře s hledáním pokladu.

Nakonec jsem kolem poledne vypadla, úplně vyčerpaná ze žehlení, balení věcí do kufru a jejich následného vybalování, rozmýšlením nad tím, zda jedna lahev šampaňského bude stačit jako dárek nebo jestli mám vzít dvě nebo jestli by to už nebylo moc.

Když jsem nasedla do auta a vyrazila, rozhodla jsem se zastavit u otcova hrobu, který je na jednom nádherném vesnickém hřbitově.

Kdykoli někomu říkám, že jsem byla navštívit otcův hrob, lidé obvykle velmi zvážní a truchlivým tónem mi říkají něco v tom smyslu, že jsem opravdu odvážná, že to musí být dojemné nebo nějaká podobná nesmyslná klišé. Když jsem ale u toho hrobu, tak nemyslím jenom na otce a to, jak mi chybí, ale také na to, jak neskutečně jsem mu vděčná za to, že odešel přijatelně brzy. Bylo mu sedmdesát, když zemřel, ale já znám jednoho pětasedmdesátiletého muže, který stále chodí navštěvovat svou prastarou, popletenou matku. Musí to být velké břemeno. Dobelhat se do nějakého domova důchodců, když člověk sám trpí artritidou, navštívit živoucí mrtvolu, která ho ani nepoznává. To je tedy život. Nebo spíš živá smrt.

Oba mí rodiče jsou mrtví, naštěstí zmeškali tu generaci s heslem „žij navěky“, které — jak doufám — uniknu i já kombinací odvahy a vychytralosti. A jakkoli je to smutné, že zde již nejsou, je to zároveň dobré. Koneckonců člověk se podle mě nestane sám sebou, dokud žijí jeho rodiče. Dokud neodejdou, tak je svým způsobem pořád něčí dítě.

Když zemřel můj otec, cítila jsem smutek, ale zároveň jsem se cítila jako rostlinka, která dlouho bojovala o přežití pod obrovským rododendronovým keřem, který byl tak košatý a velkolepý, který kvetl každý rok tak bohatě a který rozprostíral své nádherné, velké zelené lesklé listy tak doširoka, že jsem neměla skoro žádný prostor k nadechnutí.

Takže když jsem šla navštívit jeho hrob, bylo to ve skutečnosti proto, abych mu poděkovala za to, že zemřel. V těch chvílích jsem přesně věděla, jak by se smál, kdyby slyšel, že se mi po něm opravdu stýská.

Lucy žije v domečku ztraceném na venkově. Je to hloubavě vypadající osoba, laskavá, zábavná a hluboce soucitná, vede charitu pro žadatele o azyl, a pokud vím, tak celý svůj čas tráví návštěvami Rumunů žijících v ohyzdných komplexech po celé Británii a pomáhá jim vyplňovat formuláře, aby je odtamtud dostala. Nebo pro ně shání peníze. Nebo agituje za jejich práva.

Nicméně během tohoto víkendu mi Lucy sdělila, že obdržela vysoké státní vyznamenání, a když jsem se jí zeptala, jak se to chystá oslavit, k mému zděšení řekla, že prostě zajede do Londýna, převezme to vyznamenání, dá si někde pizzu a vrátí se domů.

Nevěřila jsem vlastním uším a vyhrkla: „To ale musíme oslavit na večírku!“ Jsem opravdu hrozná, co se večírků a oslav týče. Miluji je — chodit na ně i je pořádat. Jakákoli příležitost je dostatečným důvodem. „Uspořádám ti ho!“

14. listopadu

Teď když začínám psát pozvánky úplně neznámým lidem (Lucy mi dala seznam hostů), začínám z toho mít trochu obavy. Už jen pořádat vlastní večírek je zápřah, ale pořádat ho navíc pro někoho jiného — všechno musí být bezvadné. Bylo to — jak říkával můj otec — rozumné?

18. listopadu

Když jsem sešla do přízemí, byl tam Maciej, můj polský uklízeč, a vzlykal u kuchyňského stolu. Vylezlo z něj, že jeho těhotná přítelkyně mu utekla s jeho nejlepším kamarádem. Macieje mám opravdu ráda. Má jemné rysy, jako Chopin, a nádherné dlouhé vlasy stažené do ohonu — je to jediný mužský, kterému ten ohon opravdu sluší. A s vysavačem to taky docela umí. V Polsku studoval biochemii nebo medicínu nebo něco takového, ale tady nesehnal práci v oboru, takže musel vzít zavděk uklízením.

Objala jsem ho a uvařila mu čaj, on si zapálil cigaretu a všechno mi o tom povykládal. Pak přišla dolů Michelle, on se rychle sebral a začal utírat prach.

1. prosince

Penny mi pomohla s nákupem na ten večírek, což od ní bylo moc pěkné vzhledem k tomu, že na něj nepůjde. Musí jet navštívit svou dceru Lisu, která se vzpamatovává z ukončeného milostného vztahu.

„Ti chlapi!“ řekla Penny, když jsme koukaly do mrazáků s nadějí, že narazíme na šunkové rolky v balení po několika tisících kusech za pár pencí. Všechno, na co jsme však narazily, bylo čtrnáct „indických“ koktejlových pochoutek za milion liber.

„Těchto bychom potřebovaly několik stovek,“ řekla jsem. „Jsou moc drahé.“

„A musíme to koupit v tomhle islandském obchodě?“

„Musíme,“ řekla jsem. „Nicméně, ti chlapi! Chudák Lisa. Chystám se je nechat být.“

„Nevěděla jsem, že máš nějakého, kterého bys mohla nechat být,“ řekla Penny. „Ale tento Lisin přítel byl opravdu příjemný! A pak jí najednou řekne, že má strach vázat se, a dá jí kopačky. Kdy se s takovou dočkám vnoučat?“

„No, já se nedávno zeptala Jacka, kdy bych mohla uslyšet cupitání malých nožiček, a on mi na to řekl, ať si koupím psa, že pak uslyším cupitání rovnou dvou párů nožiček,“ řekla jsem jí.

Penny na to. „Já jsem říkávala Lise: ‚S dětmi počkej, až budeš vdaná.‘ Později: ‚Počkej, až budeš mít stabilní vztah.‘ A teď jí říkám: ‚Zlatíčko, proč nepřestaneš brát ty prášky a prostě se s někým jen tak nevyspíš?‘“

2. prosince

Byl studený, mrazivý den, ale já se vydala za tím svým kloubařem. Příjemný chlapík — nikoli obvyklý lékař specialista s motýlkem, usmrkaným hlasem a doktorským chováním, které z něj vytéká jako ropa. Měl londýnský přízvuk a praktické způsoby, spíše jako stavař než lékař.

„Páni, tak to je tedy něco pořádného,“ řekl při pohledu na mou nohu téměř stejným tónem jako zahradník při spatření hrozivé kolonie mšic nebo instalatér, který právě narazil na prasklé potrubí. A skutečně to je „něco pořádného“, ohromná bolestivá zarudlá boule, kvůli které není možné koupit si jiné boty než opravdu pohodlné. Ne že bych si chtěla kupovat nepohodlné boty, ale čas od času by bylo příjemné vklouznout do nějakých pěkných střevíčků bez toho, že bych křičela bolestí.

„Dědičná záležitost,“ dodal a dělal si poznámky. „Měl to i někdo jiný v rodině?“

„Všichni máme takový zvětšený kloub,“ řekla jsem se špetkou hrdosti. „Je to takzvaný Sharpovic kloub. Moje matka ho taky měla a ze všech sil se snažila, aby se u mě nevyvinul, a proto mi už odmalička nazouvala zdravotní botky a nechávala rentgenovat nohy na těch zlověstných strojích, které bývaly v obuvnictvích, než se zjistilo, že ozařují všechny zákazníky. Dokonce mě vzala do obuvi Scholl a já pak musela tři roky nosit v botách kovové vložky. Nic z toho ale nepomohlo.“

Doktor se ušklíbl. „Není divu,“ řekl. „Kdy byste chtěla přijít?“

„Moment,“ řekla jsem. Měla jsem pocit, že nabídka je trochu přehnaná. „Co to zahrnuje?“

Ukázalo se, že dnes už nemusíte mít nohu šest týdnů v sádře a všechno se to provádí neuvěřitelně rychle pod lokální anestezií. Pak vám nohy šupnou na pár týdnů do takových zvláštních botek, pak na šest týdnů do pohodlných bot a pak… „A pak už Baťka,“ přerušila jsem ho nadšeně.

„Baťa,“ řekl. „A necítíte žádnou bolest, za dvě hodiny po zákroku můžete chodit.“

„Platí,“ řekla jsem.

Jsem objednaná na leden.

Ach bože. Bylo to rozumné?

3. prosince

Den „D“ — večírek. Šedivé čtvrteční odpoledne. Odsunula jsem všechny židle v obývacím pokoji, vystříkala ho něčím divným z drogerie, co mi kdosi dal před několika lety k Vánocům, vytáhla na tenká kolečka nakrájený salám, vysypala do misek brambůrky, nachystala tácky s jednohubkami s lososem, zkontrolovala šumivé víno v lednici, naaranžovala květiny ve váze v rohu pokoje a vyleštila sklenice. V troubě praskalo tisíc šunkových minirolek z islandského obchodu.

Leštění sklenic je velmi důležité, jak člověk stárne. Jackův již zesnulý kmotr žil s manželkou ve strašném bungalovu u Temže, a když už byli staří a my je chodili navštěvovat, děsila jsem se té špíny. Všude kočičí chlupy. Všechny povrchy ulepené. A ty upatlané skleničky. A to nebylo vše. Používali miniaturní umělohmotné balonky namísto kostek ledu a v každičkém vroubku těch růžovomodrých kuliček byla šedá, mastná špína.

Výsledkem toho je mé puntičkářství ohledně sklenic. (Hugo mi říká, že čím je člověk starší, tím důležitější je být čistý. Jeho heslo je čistá košile dvakrát denně, kravatu je nutné kontrolovat každou hodinku, jestli na ní nejsou fleky. Pozornost je třeba věnovat taky spodkům nohavic, jestli nejsou zablácené, a boty se musí čistit každé ráno.)

Z pokoje vyzařovala příjemná vyčkávací atmosféra předvečírkového očekávání. Zavřela jsem okenice, rozsvítila světla, pustila poklidné klavírní boogie, posadila se a přepadly mě takové ty zmatené pocity, směsice vzrušeného očekávání a propadání do deprese, kdy jsem uvažovala, proč jsem sakra vůbec přišla s tím nápadem uspořádat večírek. Nikoho nebudu znát, bylo to ode mě hloupé, všichni si budou myslet, že jsem patetická, nemám žádné vlastní přátele, budu jen obsluha. Ještě že má přijít i Hugo, aby mi pomohl nalévat a servírovat.

Pořád vyzváněl telefon. Jedna osoba se mě nervózně zeptala: „Můžete mi říct, jestli je bezpečné parkovat na vaší ulici?“ Zjevně z venkova.

V krbu plápolal falešný oheň. Na krbu stála stříbrně zarámovaná fotografie Jacka a Kristýny — Kristýna vypadala skvěle jako vždy, s dlouhými blond vlasy a poněkud rozhořčeným výrazem, a Jack byl bledý a škrobený, kouřil cigaretu, oči měl jasně červené jako satan a na sobě kupodivu oblek. Snímek byl pořízený před rokem, na pohřbu Jackovy babičky v Irsku, v chladný, šedivý den, uprostřed spousty šampaňského, smíchu a vzpomínek na její potrhlou irskou náturu a pomatenost.

Když jsem ji kdysi šla navštívit do Kensingtonu, měla v okně strčenou velikou ceduli z krabice od kukuřičných lupínků. Naškrábala na ni: „Kdo zabil sovu v Avondaleském lese? Vražda je nejhanebnější. Vím, kdo tu sovu zabil.“ Když jsem zaklepala, zakřičela: „Kdo je to?“ Řekla jsem, že to jsem já, a ona zaječela: „Zmizni, zlodějko!“

Znovu zazvonil telefon. „Jak se máme obléct?“ Trochu pozdě na takový dotaz, pomyslela jsem si. Já jsem měla velmi pěknou sukni s oranžovými a zelenými puntíky z Teska, černou halenku z místního tržiště a velkou brož, která patřila mé matce, a vypadala jsem v tom poměrně pěkně.

Venku někdo zakřičel „Naser si!“ do mobilu. Alespoň jsem si myslela, že to bylo do mobilu. Nikdo neodpovídal. Začal štěkat pes a brečet nějaké dítě. „Ty zasraná pičo!“ zařval někdo druhý. „Komu říkáš zasraná pičo?“ Hádající se hlasy slábly, jak se vzdalovaly ulicí. „Řekls… Neřekl… Kurva řekls…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stárnu a užívám si.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.