Magdaléna Platzová

Anarchista

|

Magdaléna Platzová

Anarchista
[poznámky k románu]

© Magdalena Platzová, 2013

© Torst, 2013

ISBN 978-80-7215-640-5 (e-book)

DĚKUJEME, ŽE JSTE SI E-KNIHU ZAKOUPILI.

Vydána v Praze v červnu 2013 jako elektronická verze 1.1 545. publikace nakladatelství Torst (viz tiráž).

OBSAH

věnování

motto

Když jsem přicházel k táboru…

I. AMERICKÉ STOPY

1. kapitola  /  2. kapitola  /  3. kapitola  /  4. kapitola  /  5. kapitola  /  6. kapitola  /  7. kapitola  /  8. kapitola  /  9. kapitola  /  10. kapitola  /  11. kapitola  /  12. kapitola  /  13. kapitola  /  14. kapitola  /  15. kapitola  /  16. kapitola

II. JOSEFŮV SEŠIT

1. kapitola  /  2. kapitola  /  3. kapitola  /  4. kapitola  /  5. kapitola  /  6. kapitola  /  7. kapitola  /  8. kapitola  /  9. kapitola  /  10. kapitola  /  11. kapitola  /  12. kapitola  /  13. kapitola  /  14. kapitola  /  15. kapitola

Čekám pod neduživým stromkem…

tiráž

Jirkovi

Stát se člověkem, úplným člověkem.

ALEXANDER BERKMAN

Když jsem přicházel k táboru, byla už tma. Jel jsem rovnou z letiště. Byl chladný říjnový večer, poprchávalo a vál západní vítr. Směrem k jižnímu cípu ostrova sílil a na prostranství mezi starými činžáky se šňůrami drobných rozsvícených oken se točil vír.

Měl jsem batoh, teplou bundu a spacák.

Vdechoval jsem vlhkou vůni podzemí a mlhy, podle té bych Manhattan vždycky rozeznal.

Zastavil jsem se na vnějším okraji tábořiště, na hranici, kde končil tábor a začínala policejní zóna: osobní auta s majáčky, dodávky, vysunovací plošiny. Desítky policistů v pláštěnkách.

Tábor byl pod úrovní silnice, sestoupil jsem dolů po schodech. Zprvu jsem viděl jen kusy tmavého igelitu, nadouvaly se a práskaly sebou ve větru jako utržené lodní plachty.

Chvíli mi trvalo, než jsem na spoře osvětleném prostranství rozeznal lidi. Tlačili se na východním konci, kde schody tvořily jakýsi amfiteátr. Stáli klidně a spořádaně, nechali po sobě stékat vodu. Deštníky neměli. Dívka jim vysvětlovala pravidla hlasování. V nárazech větru se její hlas ztrácel, ale ti, kdo stáli nejblíž, po ní každou větu hlasitě opakovali, aby bylo slyšet až do zadních řad.

Vydal jsem se po hlavní stezce, která vedla od východu na západ mezi improvizovanými přístřešky. Minul jsem polní kuchyni a frontu bezdomovců, kteří se sem chodili najíst, informační stánek a výdejnu teplého oblečení, také stan, před nímž vztyčená cedule hrdě hlásala: Knihovna. Na dolním konci náměstí jsem byl sám. Přes ulici se tyčily pahýly jeřábů a nasvícená torza rozestavěných budov nového obchodního centra. Našel jsem označený strom, obkroužený betonovým obrubníkem.

Sebral jsem dva kusy kartonu, který se všude povaloval. Na jeden jsem položil batoh a na druhý jsem se posadil sám. Přestávalo pršet. V trhlinách rychle letících mraků jsem zahlédl několik hvězd.

Vytáhl jsem telefon a vyťukal zprávu: „Jsem tady. Cekam u osameleho stromu. Jan.“

Za okamžik zapípala odpověď: „Pet minut. Marius.“

I.  Americké stopy

1.

Vždycky jsem chtěl žít v New Yorku. Přímo na Manhattanu, v jednom z bytů s vysokými stropy a ponurými knihovnami, které se mi vryly do paměti při krátké návštěvě během dospívání a do nichž jsem od té doby umisťoval intelektuální život. Tmavé byty s výhledem do oken protějších bytů, kde se pod žlutými stínítky lamp a ve fialových chuchvalcích prachu povalovali duchové staré Evropy. Kde z odpadů a z hloubi větracích šachet stoupala vlhká vůně podvědomí.

Původ svých tužeb neznám. Obrazy, s nimiž se ztotožňuji, odkud se vzaly? Rodinné mýty? Četba? Vjemy z dětství? V krizi se náhle vynoří naše tajemné touhy a vrhnou nás vpřed, přitáhnou si nás, jako si planeta přisaje hrstku kosmického prachu.

Kolem svých pětatřicátých narozenin jsem si připadal jako kůň zapřažený do žentouru a jednou po cestě do práce, kam jsem schválně jezdil tramvají, aby to trvalo co nejdéle, jsem si do sešitku napsal seznam věcí, které už nikdy nevykonám. Pro přehled, aby bylo jasno.

1) Nikdy nenapíšu román.

2) Nikdy už se nebudu milovat s cizí ženou.

3) Nikdy se nebudu stěhovat po kamarádech jen s batohem plným knih a kartáčkem na zuby.

4) Nikdy se nenaučím pořádně francouzsky.

5) Nikdy nebudu žít v New Yorku.

Uplynuly jen čtyři roky a už se nad tím usmívám. Člověk si musí uchovat naději. A také víru v druhé, kteří, jako moje bývalá žena, mají své vlastní plány.

Manželka se rozhodla pro jiného živitele a já byl volný. Zažádal jsem o stipendium na jedné univerzitě v New Yorku. Práce v novinách jsem se vzdal, podržel jsem si jen částečný úvazek na škole. Odstěhoval jsem se ke kamarádům. Rozhodl jsem se vrátit k historii. A psát. Ze všeho nejdřív jsem se pomiloval s cizí ženou, tenhle bod jsem si odškrtl jako první.

Vlastně mám jistou teorii, která souvisí s mým vnitřním praobrazem New Yorku. Sahá do roku 1925, kdy se do města v severních Čechách přivdala moje babička Friederike. Jedním okrajem, jednou hranou srdce se také dotýká mého nejlepšího kamaráda Josefa, který mi vložil do hlavy dvě utkvělé myšlenky: Že psaní je tím nejlepším posláním na světě. A že nejsem pravnukem továrníka Emanuela Schwarze, jak jsem se vždycky domníval, ale rusko-amerického Žida a anarchisty Andreje B., se kterým se moje prababička Friederike zapletla roku 1924 v Berlíně.

Narodil jsem se na počátku sedmdesátých let v Praze. Velkoburžoazní historie naší rodiny byla v té době dávnou minulostí. Dědovi coby polovičnímu Němci zkonfiskovali majetek hned po válce, prý jsme mohli být rádi, že nás nevyhnali. Jediné, co nám zůstalo, byl domovnický byt v severočeském městě L., ve vile, kterou jsme, jako jednu z mála věcí, po revoluci v roce 1989 dostali nazpátek.

Dům byl postavený před první světovou válkou, s prosklenými verandami a secesními vlysy ve zdech, s hrázděným štítem, do nějž dal v polovině dvacátých let pradědeček nakreslit ozdobným písmem „Vila Friederike“. O zahradu, která jí už nepatřila, se starala až do smrti babička Týna. Dokud udržela zahradnické nůžky, zastřihávala keře rododendronů a azalek a hrabala se ve skalkách, které byly její pýchou. Zákoutí pod starými tisy, nad nimiž trčely povážlivě nahnuté červené kmeny borovic, se mi jako malému klukovi zdála neprozkoumatelná. Každé léto jsem si stavěl bunkry jinde, s Josefem, který se svými proletářskými rodiči bydlel v jednom z horních pater naší vily. Byl o čtyři roky starší než já a už tehdy hodně četl.

Když nám vilu vrátili, nic se nezměnilo. Moji rodiče byli ještě mladí a měli příliš mnoho vlastních ambicí, než aby se starali o zchátralý dům na severu a sypali do něj peníze. Prodat ho ale zatím nechtěli. Jezdil jsem do L. za babičkou, dokud neumřela, a potom za Josefem. V roce 1999, kdy jsem se oženil, vydal Josef svou první knihu. Jeho rodiče zemřeli a sestra se provdala, zůstal sám. Přestěhoval se z krásného bytu v druhém patře do domovnického krcálku po babičce. Prodával v místním antikvariátu a psal, pomalu zrál do podivína. Když vydal druhou knihu, využil jsem svých pražských kontaktů a zařídil mu v jedněch novinách recenzi. Na prodeji ani Josefově slávě se to neodrazilo.

Posledních několik let před svou smrtí byl Josef posedlý Andrejem B., ruským anarchistou, o kterém tvrdil, že je mým skutečným pradědou.

Stále znovu pročítal několik Andrejových dopisů, které Friederike zapomněla zničit, a hledal v nich vodítka a stopy. Dopisy byly v angličtině a jasně z nich vysvítalo, kde to mezi těmi dvěma, navzdory silné sexuální přitažlivosti, drhlo: Friederike s myšlenkami o lidské rovnosti pouze koketovala. Flirt byl její životní filozofií. Také byla o mnoho mladší než Andrej, kterému v té době táhlo na padesát.

Josef byl anarchismem fascinován, ale stále mu nemohl přijít na kloub. Četl Bakunina a Kropotkina v originále, studoval odkaz Nestora Machna a Emmy Goldmanové.

Tohle nemůžeš jen tak odmávnout, přesvědčoval mne. I Sartre se na stará kolena prohlašoval za anarchistu, to byla jediná škatulka, ke které se ještě chtěl hlásit.

Co se škatulí týče: mezi štosy nedokončených písemností, v jedné z krabic, které mi Josef svěřil do opatrování a které mi hned po pohřbu pomohla naložit do auta jeho sestra (chtěla se těch věcí co nejdřív zbavit), jsem našel sešit s nápisem: Anarchista. Byl to nedokončený text, poznámky k románu, který chtěl Josef zřejmě jednou napsat. Na modré obálce sešitu s drobně čtverečkovaným papírem bylo zelenou propiskou vyryto: Soucit jako rána v prsou. Neexistuje způsob života, který by se slučoval s naším svědomím. Úzkost. Za totality vše jednodušší. Svoboda otevřela propast, jejíhož dna nejsem schopen dohlédnout.

2.

Léto, New York, déšť. V pokladně Kolmanova muzea mi prodá předražený lístek jedna z dobrovolnic, které jsou k vidění ve všech newyorských muzeích. Jejich chirurgicky vyhlazené tváře a svrasklé, zlatem obtížené ruce působí prastaře.

Ve vstupní hale je šero, francouzskými dveřmi je vidět do zahrady, kde mží do mramorového bazénu zarostlého lekníny. Dřevěná podlaha pod tlustými koberci vrže, vitríny podél zdí jsou plné porcelánu. Schodiště do horních pater domu je přehrazené šňůrou, nad prvním odpočívadlem se topí ve tmě. V pokojích jsou okna zakryta zelenými sametovými závěsy. Když je odhrnu, vidím Central Park.

Jsem v New Yorku už dva týdny a nemohu tomu stále uvěřit, připadám si jako herec ve filmu. Central Park, Metropolitní opera, Pátá avenue... Minulou středu jsem se na radu známého z univerzity nalodil na trajekt, který pendluje mezi dolním Manhattanem a Staten Islandem. Je to zadarmo a člověk má stejný zážitek jako z turistické projížďky. Nečekal jsem, že ve mně pohled na kouřově modrou Sochu Svobody vyvolá tak silné pocity.

Jeden krásný Vermeer, dva El Grecové, několik renesančních Italů a Malá čtenářka od George de la Tour. Zbytek je většinou kýč. Idylické krajinky, našlehaný Fragonard a portréty unylých dam od Burne-Jonese a Whistlera. Z čalounů a starých knih je cítit prach. Celý ten přepychový dům mi připadá jako vězení, doupě, kam si starý hlodavec v zubech odnášel svou kořist.

Kolmanova dcera Eleanor, která po otcově smrti nechala palác přebudovat na muzeum, je namalovaná vedle svého otce na dvojportrétu nad krbem v bývalé pracovně. V popředí ostře vystupuje mužský profil: energicky vystrčená bílá bradka, rovný, krátký nos, nízké čelo a malá, kulatá hlava s pečlivě upravenými bílými vlasy. V zákrytu za ním, jako v mlze, je vidět tvář mladé rusovlasé ženy, zahalená lehkým mušelínovým závojem, jaký dřív nosívaly dámy, aby jim neublížilo slunce.

V muzeu je kino, kde každou půlhodinu promítají film „J. C. Kolman – sběratel a filantrop“. O atentátu je v něm jen letmá zmínka, nikoho nejmenují. Naproti tomu je v něm spousta záběrů na třpytící se hladinu rybníka a plovoucí kačeny, asi pro navození pocitu harmonie. Jako hlavní konzultant projektu je v titulcích uvedena Eleanor C. Kolmanová. Její matku Alici lze ve snímku vidět jen jednou, na svatební fotografii z roku 1882. Pak už o ní nepadne ani zmínka. Kam zmizela? Co s ní bylo? Proč po ní v domě, kde žila třicet let, nezbyla ani stopa?

Po návratu z muzea jsem dlouho seděl u okna a díval se na ulici. Přestalo pršet a vzduch byl nasycený vlhkostí. Pozoroval jsem muže ve světlé košili, s pečlivě uhlazenými šedivými vlasy a výrazným nosem, který mi něčím připomínal Josefa. Vytáhl z odpadkového koše zbytek sendviče, vybalil ho z alobalu a úhledně rozložil na betonový sokl. Jedl vestoje. Měl klidnou, vnitřně spokojenou tvář a před jídlem se křižoval.

Zaměstnankyně referenční knihovny Kolmanovy sbírky konečně pochopila, co hledám, a náhle je ostražitá.

„Jak víte, že je tu máme?“

„Našel jsem si tu informaci na internetu.“

„Kde přesně?“

„Ve vašem katalogu.“

„Víte jistě, že nehledáte korespondenci paní Eleanory Kolmanové? Tu tady samozřejmě máme. Vše, co se týká sbírky.“

„Ne, tohle jsou dopisy její matky Alice.“

Zvedá telefon a volá do archivu.

Znovu vysvětluju mladé ženě, která se představí jako Julie, své přání.

„Něco tu máme,“ připouští. „Ale na co to potřebujete?“

„Jsem historik z Prahy. Tady v Americe jsem na vědeckém stipendiu. Píšu větší studii o amerických ženách na přelomu devatenáctého a dvacátého století. Víte, že manželka našeho prvního prezidenta byla Američanka? Slyšela jste jméno Masaryk?“

Podá mi formulář, který musím vyplnit: jméno, adresa, telefonní číslo. Mimo jiné se v něm zavazuji, že ze svěřených materiálů nebudu bez výslovného povolení Kolmanovy referenční knihovny citovat.

„Která doba vás přesně zajímá?“ ptá se Julie.

„Zajímá mne všechno.“

Za chvilku se objeví s krabicí. Požádá mne, abych dopisy vracel zpátky do obálek, a na odchodu s úsměvem prohodí: „Alice měla velmi ošklivý rukopis. Nedá se to vůbec číst, uvidíte.“

V krabici je několik papírových desek nadepsaných podle jednotlivých let. Začínají rokem 1882, rokem Aliciny svatby. Poslední dopisy někdo pečlivě přepsal na stroji, ty ostatní, jak mne Julie varovala, se opravdu skoro nedají rozluštit. Od Johna C. je tu jen několik ozdobných kartiček z námluv: „Milostivá slečno, bylo by mi ctí, kdybyste mne chtěla doprovodit zítra odpoledne na koňské dostihy...“ Pak už jen telegramy z parníku, který křižoval oceán mezi starým a novým kontinentem. Pár pohlednic z Evropy.

Z období kolem roku 1890 tu není nic, kromě jednoho výstřižku z Chicago Herald, týkajícího se povodně v Johnstownu.

Hrozně rád se dotýkám starých dopisů, a když se knihovnice nedívá, rychle je očichám.

Orlí skála, Massatchusetts, 4/6/31

Drahá Elo,

protože si přeješ, abych ti pravidelně psala, a zároveň si stěžuješ, že nerozluštíš moje písmo, rozhodla jsem se svoje dopisy diktovat.

Diktuji slečně Bodleyové, která byla tak laskavá a přinesla si svůj psací stroj do mojí ložnice, takže mohu při „psaní“ polehávat. Jediná nevýhoda tohoto aranžmá spočívá v tom, že si nebudu moci na slečnu Bodleyovou ani trochu postěžovat. Ne že bych měla ke stížnostem důvod.

Zpráv není mnoho. Hned po příjezdu jsem se nechala provést všemi pokoji (nebo alespoň myslím, že všemi, ani si nejsem jistá, kolik jich je). Všechno jsem našla v naprostém pořádku, jen v tanečním sále je na stropě mokrý flek a na velké terase bude třeba vyspravit zábradlí a vyměnit několik popraskaných dlaždic.

Kdybys viděla ty vistárie! Letos jsou nádherné. Visí jako baldachýn nad vchodem a šplhají až k oknům v prvním poschodí.

Kvetou i pivoňky a kosatce. Růže nepomrzly.

Králíci mají mladé. Chvíli jsem si je podržela v rukou, jsou to takové hebké kuličky. Možná bychom je mohli prodat – párek za dvanáct dolarů? Rozmysli si to.

To je zatím všechno, za chvíli mne Simon zavolá k obědu.

Ozvi se brzy a hlavně přijeď,

Tvá milující Alice

Orlí skála, Mass. 10/6/31

Drahá Elo,

počasí je stálé, slunečné, ale ne příliš horké, jako dělané na procházky nebo projížďky na koni. Tvůj pokoj je připraven, můžeš kdykoli přijet.

Vistárie pomalu odkvétají, stejně jako pivoňky, ale začínají některé růže a jasmín. Simon mi ráno nařezal v zahradě tu nejkrásnější kytici, jakou si dovedeš představit, ale musela jsem ji nechat odnést, z té vůně mne rozbolela hlava.

Představ si, že pan a paní Smithovi mají líbánky. Stále se kolem sebe točí a pan Smith paní Smithové čechrá peříčka. Nechala jsem si klec přistavit blíž k posteli, abych na ně lépe viděla.

Přemýšlela jsi o těch králících?

A přijedeš brzy? Do telefonu jsem ti nerozuměla. Na co vlastně čekáš?

Líbám tě a těším se na Tebe

Tvoje matka

Orlí skála, Mass. 12/6/31

Drahá Elo,

dneska mám velké zprávy, představ si, že paní Smithová snesla vajíčko. Je jenom jedno a sedí na něm pan Smith. Zdá se, že líbánky skončily, paní Smithová trucuje, brousí si v rohu drápky. Nemluví spolu. Jenom se bojím, aby vajíčko nevychladlo, bylo by pěkné vidět, jak se to malé klube ven.

Jinak není nic nového, snad až na to, že slečna Bodleyová se slečnou Linsdayovou jely samy autem do města, vyhýbaly se koňskému povozu a vyklopily se do příkopu. Nic se jim nestalo a obě se při vypravování smály. Slečna Bodleyová se na mne mračí, že o tom nechce psát, ale co jiného ti mám vyprávět za novinky? Slečna Bodleyová je drahoušek, ostatně slečna Linsdayová také, je s ní veliká legrace. Začala se učit starořecky a plánují se slečnou Bodleyovou velkou cestu do Evropy.

Včera mi Simon přinesl první jahody, byly lahodné. A brzy budou i třešně a meruňky. Pošlu ti plný košík, jestli do té doby nepřijedeš. Ale byla bych opravdu mnohem radši, kdybys přijela.

Ty broskve u jižní strany domu by také letos mohly dozrát, jestli bude dost sluníčka. Počasí je stálé, teplé, ale ne horké, o moc příjemnější než v New Yorku.

Líbám tě a zůstávám Tvoje

matka

Drahá Elo,

dnes jen krátce, je dusno a není mi dobře, i diktování mne vyčerpává. Nechala jsem se vyvézt na terasu, ale nebylo mi to příjemné a cítila jsem se pak ještě unavenější, lépe mi je uvnitř, v ložnici.

Novinky nejsou žádné. Snad jen to, že pan Smith se pohádal s paní Smithovou a vyhodil vajíčko z klece.

Nemám poslední dobou žádný apetit, Simon je kvůli tomu smutný. Celý den mi připravuje lahůdky, a já je pak sotva ochutnám. Už jsi přemýšlela o tom, kdy přijedeš? A na jak dlouho? Jen proto, že ses na to v telefonu ptala, ti píšu, že zácpa mne trápí neustále. Doktor tvrdí, že je to způsobeno dlouhodobým požíváním laudana.

Líbám Alice

Orlí skála, 15/7/31

Má drahá Elo,

nemusíš mít o mne starost, jakmile přejdou ta vedra, udělá se mi jistě hned lépe. Dnes ráno jsme měli velké pozdvižení, správcovi psi totiž přepadli slepičárnu a zadávili několik nosnic a spoustu kuřat. Ani je nesežrali, hlad oni nemají, dělají to jen ze sportu. Byli samozřejmě potrestáni.

Mapplethornovi vdávají druhou dceru, obřad bude příští neděli v jejich domě na Long Islandu. Mohla bys prosím objednat sadu talířů a poslat je mým jménem jako dar? Stačí tak za 145–150 dolarů, víc ne.

Také jsem ti zapomněla do telefonu říct, že jsem objednala nový kočár. Měli by jej podle úmluvy dodat přesně do třicátého, jinak jim nezaplatím.

Až přijedeš, měl by být už tady.

Líbám tě, tvoje matka Alice

27/7/31

Vážená slečno Kolmanová,

snažila jsem se s vámi spojit telefonicky, ale neměla jsem štěstí, a nakonec zprávy, které Vám musím sdělit, se lépe píší, než říkají do telefonu.

Vaše matka se poslední dny bohužel necítí dobře. Snad je to tím, že se udělala velká horka. Paní Alice skoro nevychází, zůstává celý den zavřená za staženými roletami. Odmítá jíst, občas se nám podaří přemluvit ji, aby si vzala trochu vývaru nebo sklenici mléka, ale pevnou potravu odmítá.

Doktor Hartley, který dojíždí do domu každý den, považuje stav vaší matky za dosti vážný a doporučil mi, abych vám dala vědět, abyste případnou návštěvu dlouho neodkládala.

Jinak ale vaše paní matka zůstává vyrovnaná, potěší ji ta nejmenší pozornost: květina nebo talíř ovoce. Třebaže je nejí, má ráda jeho vůni a ráda se ho dotýká, hlavně broskví. Říká, že jí připomínají tváře jejích dětí. Zdá se, jako by si paní Alice některé události ze svého života přestala uvědomovat.

Doktor Harley přepokládá, že pokud se stav paní Alice výrazně nezlepší a pokud nezačne jíst, nebude možné situaci udržet déle než týden.

Váš pokoj je připraven, budeme vás očekávat.

S úctou

Nancy Bodleyová

Za zády mi stojí Julie. „Za chvíli zavíráme. Mohu vám tady tu krabici nechat na příště, jestli chcete. Budete si objednávat nějaké fotokopie?“

3.

Je sobota ráno, zvoní telefon. Displej ukazuje místní, newyorské číslo. Kdo mi může volat? Kromě několika úřednic na univerzitě a šéfa katedry tu zatím nikoho neznám. Profesoru Kurzweillovi, jehož knihami zavalený byt na mne před dvaceti lety udělal takový dojem, jsem se ještě neozval. Tehdy jsem přijel do New Yorku na týden z Washingtonu D. C. Byl konec února. Když jsem vyšel z nádražní budovy na ulici, bylo už šero a hustě sněžilo. Vidím to jako dnes. Vítr hnal mokrý sníh hlubokým koridorem domů a z potrubí unikala pára.

Telefon stále zvoní.

„Halo?“

„Pan Schwarzer?“

„Ano.“

„Jan?“

„To jsem já. Co byste potřebovala?“

„Tady kancelář Johna C. Kolmana Třetího, promiňte, že ruším. Byl jste včera v referenční knihovně Kolmanova muzea? Uvedl jste toto číslo jako svůj kontakt?“

„Ano.“

„Je mi velice líto, pane Schwarzere, ale jde o to, že zaměstnanci knihovny bohužel udělali nenapravitelnou chybu. Nesměli vás dovnitř vůbec pustit.“

„Prosím?“

„Existuje takový předpis,“ říká žena. „Neberte si to osobně, prosím. Ale existuje předpis, podle kterého do knihovny nesmí vstoupit žádný Němec. Původně to platilo i na sbírku, ale to se podařilo změnit. S knihovnou se ale nedá nic dělat. Musím vám, bohužel, oznámit, že vaše včerejší návštěva byla poslední.“

„Ale já nejsem z Německa.“

„Máte německé jméno.“

„Ale to má půlka lidí z Čech.“

„Byli vaši rodiče Němci?“

„Ne.“

„Můžete to nějak dokázat?“

„Mám tu pas. A také rodný list.“ Musím se smát.

„Máte rodný list?“

„Promiňte,“ říkám, „asi jsem to dobře nepochopil...“

„Jestli chcete,“ vyslovuje pomalu žena, „přineste svoje doklady do kanceláře pana Kolmana. Je to na rohu Šedesáté osmé a Madison. Číslo osm set třináct.“

„Kdy mám přijít?“

„Klidně hned, jsme tady. A nezapomeňte ten rodný list.“

„Ještě jsem vás chtěla poprosit o jednu věc,“ pokračuje žena. „Buďte tak laskav a vezměte s sebou fotokopie dopisů, které vám naše zaměstnankyně včera pořídila. Pokud by případ nedopadl k vaší spokojenosti, museli bychom vás poprosit, abyste je vrátil. Ohlídat to samozřejmě nemůžeme, ale doufám, že budete respektovat naše pravidla a nepořídíte si z nich další kopie.“

„Zaplatil jsem za ně.“

„Samozřejmě vám to nahradíme, vaše chyba to není. Ještě jednou děkuji za spolupráci a brzy na viděnou.“

Garsonka, kterou mi pronajala univerzita, je na západní straně města, blízko kampusu. Stačí přejet autobusem na východní stranu a zbytek už dojdu. Na Lexington avenue najdu kopírku a nechám si ofotit kopie Aliciných dopisů.

Po cestě přemýšlím o tom, jak se vlastně udržují zdejší ostré hranice mezi okrsky. Přepychově oblečené lidi z Madison avenue už nelze potkat o pár bloků dál, drží se svého teritoria jako ještěrky.

Za oknem jednoho ze salonů krásy sedí korejská manikérka a vyhlíží na ulici. Má voskově bílou, okrouhlou, dokonale souměrnou tvář, nehybnou jako ostře žluté květy orchideje, které jí ve výloze dělají společnost.

Na rohu Madison a Šedesáté osmé najdu dům, který mi žena v telefonu označila. Ve vstupní hale je tlustý koberec, křišťálový lustr, sametové pohovky a na leštěném, zlatem okovaném stolku veliká kytice bílých kosatců. Jeden z vrátných kamsi volá. Osobně mě doprovodí k výtahu a vyjede se mnou do třetího patra, kde mě vypustí v předsíni rezidence.

Margareta je mladá žena s velmi světlými, rovnými vlasy, v červeném kostýmku a bílé hedvábné blůze.

„Budete ještě potřebovat přístup do knihovny?“

„Ano, proto jsem přišel.“

Vytahuju rodný list. Anglický překlad mi soudní tlumočník v Praze svázal trikolorou a opatřil razítkem se lvem. Jaké důkazy by ještě chtěla?

Pečlivě jej pročítá, pak zavrtí hlavou. Vyleštěným nehtem lehce přejede jména rodičů a prarodičů: „Schwarzer, Jäger, Goetz. To jsou přece všechno německá jména.“

„Už jsem vám říkal, že polovina Čechů má německá jména.“

„Jak to?“

„Migrace. Rakousko-Uhersko...“

„Ach tak.“

„Co je to za divný předpis?“ směju se. „Diskriminace na základě jmen?“

„Ovšem, diskriminace,“ přikývne Margareta. „My s tím ale nemůžeme nic dělat. To pravidlo zavedla paní Eleanor C. Kolmanová a podmínila jím některé další věci. Prostě se s tím nedá právně hnout. Ostatně pan Kolman vám to vysvětlí sám.“

„Pan Kolman?“

„Ano, rád se s vámi setká. Rád se setkává s lidmi, kteří se zajímají o jeho rodinu. Jsem si jista, že když mu vysvětlíte, o co vám přesně jde, půjde to dobře.“

„Co myslíte?“

„Umožní vám vstup do knihovny, zlatíčko.“ Margareta na mne vycení zuby. Má rudě namalované rty a silný make-up, ale oči si nenalíčila. Možná je na řasenku a stíny alergická.

„Malý moment, já vás ohlásím,“ řekne a zvedne telefon. „Pan Kolman prosí, abyste šel dál.“

Chce se mi na záchod, ale Margareta už otvírá dveře.

Zelené závěsy. Také v pracovně Johna C. Kolmana Třetího jsou okna zatažena těžkými závěsy ze zeleného sametu. Na psacím stole svítí lampa. Zdi jsou až ke stropu obložené tmavým dřevem, na kterých visí obrazy: pohled na řeku Hudson, jedno zátiší a portrét muže v černém obleku, s bílými, pečlivě zastřiženými vousy.

Široké, nízké čelo, silnou spodní čelist a jasně modré oči zdědil mladý Kolman spolu se jménem po pradědovi. Má i jeho menší postavu s mohutnými rameny a krátkým krkem. Jinak vypadá jako každý druhý obyvatel téhle čtvrti. Světlá, u krku rozhalená košile a lehké sako, krátce ostříhané světlé vlasy. Je opálený a srší energií, jako by si do kanceláře odskočil z jachty.

„Co vám mohu nabídnout? Vodu, kávu, whisky?“ Třese mi rukou. V přítmí zazáří dvě řady zubů. „Posaďte se.“

Dosednu na jedno z kožených křesel. Dám si whisky, proč ne?

„Rád vás poznávám.“

„Já také.“

„Led?“

„Děkuji.“

„Zajímají mne lidé, kteří se o nás zajímají.“

Usmívám se, ale nemám dost vytrénované svaly, do tváře mě chytá křeč.

„Samozřejmě se vždycky rád dozvím, o co se přesně zajímají. Už jsme měli i špatné zkušenosti. S takzvanými historiky, rozumíte. Člověk nemůže být nikdy dost opatrný.“ Osmělím se: „Co je to za předpis s těmi německými jmény?“

„S tím opravdu nejde nic dělat,“ vzdychne Kolman. „Kolik už jsme kvůli tomu utržili ostudy. Museli jsme odmítat slavné kunsthistoriky, profesory z německých univerzit. A to všechno tolik let po válce. Jenže tetička Ela je neoblomná a nakonec tuhle podmínku tak šikovně vložila do pravidel fungování nadace, že se s tím nedá hnout. Nemá prostě ráda Němce,“ zasměje se. „Stejně jako prezident Wilson.“

„Copak ona, Eleanor C. Kolmanová... ona ještě žije?“

Kývne hlavou: „Neuvěřitelné, viďte?“

„To pravidlo má samozřejmě svoje důvody,“ pokračuje John C. „Ela byla velice statečná. V roce 1918 odjela s polní nemocnicí na západní frontu. Nebylo jí ani dvacet let. Ve Francii viděla jatka, ale hlavně vybombardovaná města, zničené kostely. Ty ruiny Němcům nikdy neodpustila. Má takové album, víte? Jsou v něm její fotografie zničených měst a vedle nich pohlednice, na kterých jsou ta města před válkou. Když někdo z rodiny proti zákazu protestoval, ukazovala mu fotky a říkala: Bestie, které tohle udělaly, si nezaslouží, aby se ještě někdy směly přiblížit k uměleckému dílu. Jestli je to celému světu jedno, mně ne. Já jim naše obrazy ukazovat nebudu. Pak přišla druhá světová válka, která ji v tom přesvědčení jenom utvrdila. První, co udělala, bylo, že nechala vybudovat podzemní kryt, do kterého celou sbírku přestěhovala. Byla posedlá představou, že Němci budou New York bombardovat. Spojenecké bombardování ji kupodivu nechalo chladnou. Německá středověká města srovnaná se zemí, vypálené Tokio... Ale taková už je tetička Ela, vidí vždycky jenom to, co vidět chce. Teprve před deseti lety se správní radě nadace podařilo tetu přimět, aby to pravidlo zrušila alespoň pro muzeum, bylo opravdu trapné vyhazovat odtamtud turisty. Knihovna ale, bohužel, spadá výlučně do její pravomoci.“

„Ale já nejsem Němec. Jsem Čech.“

„Na čí straně jste bojovali ve Velké válce?“

„Myslíte v první světové? Na rakouské.“ Červenám se. „Měli jsme ale legie. Ve Francii. V Rusku. V Británii. A po válce jsme se osamostatnili. Víte, že Československá republika se de facto zrodila v Pittsburghu?“

„To nevím,“ povzdechne si John C. „Ale řekněte mi, co vás na mojí rodině zajímá natolik, že jste si v archivu vyžádal soukromou korespondenci mojí prababičky?“

„Píšu studii. O ženách a dcerách podnikatelů z přelomu století.“

„Ale proč jste si vybral zrovna ženy z mojí rodiny?“

„Nebudou samozřejmě jediné,“ říkám. „Zajímají mě i ženy z rodiny Rockefellerů, Morganů nebo Guggenheimů...“

„Aha.“

„Je to velice zajímavé téma.“

„Jistě. Říkal jste, že jste tu na stipendiu?“

„Ano.“

„Já se nepohybuji v akademických kruzích, ale můj otec byl profesorem medicíny. Také můj dědeček učil na univerzitě. Já jsem byl vždycky spíš do obchodu jako starý pán.“ Ukáže s úsměvem na portrét. „A to stipendium jste dostal na tenhle projekt?“

„Vlastně ne.“

„A na co, mohu-li se zeptat?“

„Studuji také východoevropskou historii.“

„A jak přesně souvisí východoevropská historie se ženami Morganů a Rockefellerů anebo s mojí prababičkou?“

Jistěže nijak. Zato souvisí s polskými, českými a slovenskými přistěhovalci, kteří plivali krev v továrnách Kolmanova pradědečka. A s ruskými anarchisty.

„Je to můj osobní projekt.“

„Nebudu vás už vyslýchat,“ mávne rukou Kolman. „Tetička nepřipouští žádné výjimky, taková ona je, zásadová. V regulích je to řečeno jasně: žádná německá jména. A vaše jméno zní velmi německy. Je mi líto. Přinesl jste ty dopisy?“

„Ano, chcete je?“

„Buďte tak laskavý. Žádné další kopie jste z nich, předpokládám, nepořídil?“ Úsměv mne má přesvědčit, že podezření je bezvýznamná formalita. Ale jeho oči jsou vážné.

„Ne.“

„Nezlobte se na nás. Máme opravdu špatné zkušenosti. Budete se muset spokojit s Rockefellery. Dám vám jeden tip. Abby Aldrich Rockefellerová. Velice se zasloužila o prosazení moderního evropského umění v Americe. Nebo ženy z Whitneyho rodiny. Ty si založily dokonce vlastní muzeum.“ Kolman vstane.

„Já si to dohledám.“

Vede mě ke dveřím, pravou rukou mě lehce poplácává po rameni.

„Jsem rád, že jsem vám mohl trochu pomoci.“

„Děkuji mnohokrát.“

„Příjemný pobyt v New Yorku.“

Margareta asi poslouchala za dveřmi. Mlčky mi vrací doklady a doprovází mě do předsíně, kde už čeká vrátný s výtahem. Za minutu jsem dole na ulici.

Zbytek soboty strávím vzteklým googlováním. Chci na Johna C. Třetího něco najít, nějaký Homestead nebo Johnstown současnosti. Ale nenajdu nic, jestli je ten slizoun v něčem namočený, dělá to chytře. Zjistím jen, že má sestru. Vstoupila před lety do kláštera a změnila si jméno. Její klášter je v Arizoně, poblíž Phoenixu. Vysílám tím směrem po mailu vlaštovku.

4.

Sedí proti mně, drobná a tmavá. Světlí a modroocí Kolmanové se ženili s tmavovlasými, černookými ženami. Oči sestry Michaely tvarem připomínají oči její prababičky Alice, ale nejsou ztěžklé bolestí. Jsou živé a září.

Sestra Michaela je šťastná, že je v New Yorku. Prohlíží si lidi, svůj kelímek s kávou, nadšeně otočí hlavu, když za oknem projedou hasiči. Doma prý vidí stále to samé. Hora, na jejímž úpatí se klášter nachází, se v horkém vzduchu tetelí jako přízrak a v zimě je zapadaná sněhem. Na jejím vrcholku často nehybně sedí mraky. Okolní pláň je posetá kamením a zarostlá pichlavými keři a kaktusy. Někdy je tmavě rudá s fialovými odstíny, jindy cihlově oranžová nebo vybledlá do žluta. Dvakrát do roka, vždy po období dešťů, se zazelená.

Klášter je poutní místo. Po prašné silnici od Phoenixu a Tusconu sem přijíždějí lidé na návštěvu a mohou nějakou dobu zůstat, za dobrovolný příspěvek je ubytují. Jedí a modlí se spolu s jeptiškami, učí se vyrábět svíčky a mýdlo, pomáhají na zahradě a starají se o klášterní slepice, kozy a osly.

Sestra Michaela je oblečena do tmavých cestovních šatů, těžké černobílé roucho nechala doma. Místo závoje má na hlavě baret. V New Yorku byla naposledy před dvěma lety, na pohřbu svého otce. Teď je tu znovu, protože potřebuje peníze.

„Jsem z milionářské rodiny, ale o každý dolar musím bratra prosit,“ říká. „Když jsem vstoupila do řádu, otec usoudil, že jsem slabomyslná, a přepsal poslední vůli. Tehdy mi to bylo jedno, nic jsem od rodiny nechtěla. Ale od té doby jsem změnila názor. Nechci nic pro sebe, to ne, ale ty peníze se přece dají dobře využít. Po otcově smrti bratr mým jménem přispěl klášteru, myslel si, že mě tím má z krku, ale bohužel. Stavíme nový kostel, jídelnu... peníze jsou hned pryč. Dostala jsem od matky představené zvláštní pověření.“

„Děkuji, že jste si na mne našla čas. Že jste se se mnou sešla.“

Usmívá se: „Když už se vám podařilo mne najít...“

Může jí být kolem čtyřiceti, ale jak se tak dychtivě rozhlíží kolem, vypadá jako holčička. Věk prozrazují jen vrásky kolem očí a ruce, trochu zarudlé, vysušené od práce s hlínou, s nakrátko ostříhanými nehty.

Popisuju jí setkání s Johnem C. Třetím. Vrtí hlavou.

„Musíme vám připadat jako blázni. Ale můj bratr je na všechno, co se týká naší rodiny, hrozně choulostivý. Má pocit, že převzal po pratetičce Ele pochodeň rodinné cti. Dělá, jako by se celý svět zajímal jenom o historii, jako by někoho na světě ještě zajímalo, co se stalo v roce 1892.“

„Mne to zajímá.“

„Můžete si to přece přečíst v každé knize, už to dávno bylo všechno zmapováno. Ať už moje rodina spolupracovala nebo ne. Pravda se nedá nadlouho ututlat, určitě ne tady v Americe. Druhá věc je, jestli se tím něco změní.“

„Našel jsem si o tom všechno, co jsem mohl,“ říkám. „Jak odbory vyhlásily stávku v ocelárnách, které pro Carnegieho řídil John C. Kolman. Jakým způsobem váš pradědeček tu stávku zlikvidoval, kolik bylo mrtvých a kolik lidí potom propustil. Vím, že Kolman Carnegieho jménem inzeroval v pražských a varšavských novinách, aby měl stávkující dělníky kým nahradit, a že to byl první ozbrojený střet majitelů továren se zaměstnanci. Odbory pak byly nadlouho vyřízené.“

„Existují dopisy, ve kterých mu Carnegie píše, aby stávku všemi prostředky potlačil.“

„Ano, já vím. A když bylo po všem, Carnegie se vašeho pradědečka v tichosti zbavil.“

„Kolman ho za to hrozně nenáviděl. Odmítl se s ním usmířit, i když byl na smrtelné posteli.“

„Co se mi ale nikde nepodařilo zjistit a co jsem chtěl vyčíst z dopisů, ke kterým teď nemám přístup, je to, jak celou tu nešťastnou událost vnímala vaše prababička. A zbytek rodiny.“

„Co ještě?“

„Pokus o atentát.“

Mlčky mávne rukou.

„Traduje se u vás v rodině něco spojeného s atentátem? S roky, které následovaly?“

„Nevím. Myslím, že ne. Nemluvilo se o tom.“

„Ale o vašem pradědovi přece mluvíte.“

„Jistě, neustále. Jako kdyby i teď všechny ovládal, hrůza! Zvláště tetička Eleanor!“

„A o Alici?“

„Prý se zbláznila,“ řekne Michaela. „Teta vždycky říkala, že její matka se zbláznila, to bylo všechno.“

„Její poslední dopisy nevypadají jako dopisy blázna.“

„Prožila šok,“ říká Michaela a oběma rukama ohýbá a kroutí plastové brčko. „Během roku jí zemřely dvě děti a ještě jí postřelili muže, o kterém se navíc ve všech novinách psalo, že je vrah. Musíte chápat, že už tehdy novináři rychle vycítili, co se prodává, a nedrželi žádnou pevnou linii. Jeden týden podporovali odbory a druhý Carnegieho. A pradědeček byl pro ně vděčné sousto. Neměl ještě tolik peněz, aby se ho někdo musel bát. On i později, už jako mocný muž, vždycky raději zůstával v pozadí. Chtěl se zviditelnit pouze jako sběratel umění. Viděl jste jeho sbírku?“

„Ano.“

„Líbí se vám?“

„Jsou tam krásné věci.“

„Já ji nenávidím.“

„Vadí vám, že se ptám na minulost?“

„Proč byste se neptal? Každý má právo se ptát. Lidí, jako jsme my. Vysvětlovat, celý život jen vysvětlovat a obhajovat. Anebo zatloukat, jako teta Ela. Proč myslíte, že jsem utekla a všechno nechala být? Nechci s tím nic mít, rozumíte?“

Výraz nadšeného dítěte je pryč, proti mně sedí utrápená žena, které určitě táhne na padesát. Upřeně pozoruje vnitřek kelímku.

„Nejdřív zemřela malá Marta. To bylo v jednadevadesátém, po povodni v Johnstownu. O tom už něco víte? Taky zajímavá kapitola. Marta náhodou spolkla jehlu, dostala sněť, v podstatě uhnila zaživa. Obyčejný rentgen by ji zachránil. Na jaře roku 1892, když vypukla stávka v Homesteadu, byla Alice znovu těhotná a v létě předčasně porodila. Dítě, byl to chlapeček, žilo ani ne měsíc. Můj pradědeček celý život oplakával Martu. Svého jmenovce Johna C. Kolmana neměl čas ani zaregistrovat. Ale pro Alici to musela být velká rána. Až dlouho potom se narodila teta Eleanor.“

„Znáte dobře vaši pratetu?“

„Samozřejmě. Ona mne vychovala. Vozila mne v dětství do Evropy. Byla už hodně stará, ale myslelo jí to. To ona mě nadchla pro umění. Chtěla dokonce… Ale to je jedno. Nechci s nimi nic mít, rozumíte? Tohle je naposledy, co bratra o něco požádám. A pak... Prostě už mě to nezajímá. Staré rány. Proč to vlastně zajímá vás?“

„Jsem historik.“

„Asi už vám dneska nebudu schopna nic říct. Nic, co byste si nemohl někde vyhledat.“

Sestra Michaela vstává.

„Kdy se vracíte...,“ chci říct „domů“, ale nejsem si jist, zda lze klášter nazvat domovem.

„Zítra.“

„Mohl bych... mohl bych vám ještě někdy napsat? Nevadilo by to?“

„Proč ne?“ usměje se Michaela unaveně. „Nemohu ale slíbit, že hned odpovím, máme teď v klášteře hodně práce. Divil byste se, kolik máme práce. Hodně lidí si myslí, že celé dny jen koukáme do nebe a neděláme nic.“

Na rozloučenou mi podá dlaň, hrubou a suchou.

Po cestě domů potkám na ulici ženu, za ruku táhne malou holčičku. Obě se potácejí jako proti silnému větru. Dítě má obličej starého člověka a nehybnou páteř, kýve se ze strany na stranu. Matka má na sobě v letním horku flaušový kabát, obličej zastíněný slámově žlutými vlasy. Ze kterého sklepa ty dvě vylezly?

Říkám si, že lidi jsou jako hvězdy. Vesmír se rozpíná a hvězdy se od sebe vzdalují, dál a dál, až za hranici rychlosti světla, za okraj viditelnosti, kde je pohltí tma.

5.

V první polovině devadesátých let, kdy na Pražském hradě ještě vládl Václav Havel a bývalí disidenti v televizi diskutovali o smyslu pravdy a svobody, přišel do Josefova antikvariátu v L. mladý Američan.

Vracel se domů a přinesl ve dvou kufrech svoji knihovnu. Nic za ni nechtěl. Josef byl jedním ze tří obyvatel městečka, s nimiž si mohl v hospodě popovídat během dvou osamělých let, kdy vyučoval na místním gymnáziu angličtinu.

Jedna z knih, vydaná malým univerzitním nakladatelstvím v Americe, byla sbírkou životopisů nejdůležitějších anarchistů. Andrej B. mezi nimi nebyl, jako vedlejší postava ale našel útočiště v příběhu americké anarchistky ruského původu Luisy G.

Byly tu dvě jeho fotografie. Portrét z roku 1892, kdy spáchal atentát na Kolmana, a potom momentka z poloviny třicátých let: Andrej na promenádě v Nice, ve světlém obleku, s hůlkou a slamákem v ruce, dobíhá skupinku přátel, mezi kterými dominuje široká krátká postava Luisy G.

Na portrétu je mu jen devatenáct let. Dívá se přímo před sebe a trochu zaklání hlavu, jako by couval před objektivem. Vystupující ohryzek, kulaté obroučky brýlí. Protáhlá lebka a odstálé uši, hustý porost černých, nakrátko ostříhaných vlasů. Tlusté rty.

Vůbec mu nejsem podobný. Když jsem v dětství jezdil s rodiči do Krkonoš, všichni na mne mluvili německy, pletli si mě s blonďatými východoněmeckými kluky. Josef ale tvrdil, že na barvách nezáleží. Prý mám Andrejova ústa a také nos.

Vytáhl na mne ty fotografie jako důkaz.

Tady v New Yorku jsem si po knihovnách vyhledal několik knih, ve kterých je o Andrejovi B. podrobnější zmínka, a také jsem našel víc fotek.

Na jedné ze sklonku života vypadá jako Gándhí. Sedí u psacího stolu, na kterém svítí štosy bílých papírů, a sám je taky oblečený v bílé, má holou hlavu, drátěné brýle a vyzařuje... jak bych to řekl? Mír nebo něhu, tak něco.

„A jestli to opravdu byl můj praděda?“

Sedím v obývacím pokoji profesora Kurzweilla. V knihovně přibylo knih a na tváři profesora Kurzweilla vrásek, jinak se tu za posledních dvacet let nic nezměnilo.

„A co?“ pokrčí rameny profesor. „Biologické otcovství se přeceňuje. Kdybych měl zkoumat, jestli můj praděda, děda nebo otec byli opravdu mým pradědou, dědou nebo otcem, nezbyl by mi už na nic jiného čas, hahaha.“

Profesor ve mně vyvolával ostych v devatenácti a dnes to není o nic lepší. Vždy v pohotovosti, připraven si mne dobírat. O historii ví všechno. Jeho druhou vášní je psychoanalýza.

„A jak jsi daleko?“

„Zasekl jsem se na Kolmanech.“

„Na Kolmanech? Máš na mysli Johna C. Kolmana?“

„Ano.“

Vyprávím o své rešerši v knihovně, o setkání s Johnem C. Třetím a sestrou Michaelou. Pobaveně vytáhne obočí.

„To bych do tebe neřekl. Ale proč tě tak zajímá ta rodina? Andrej s nimi přece neměl nic společného.“

„A co atentát?“

„Pokus o atentát,“ opraví mne.

„Když se někdo někoho pokusí zabít, je s ním v jistém smyslu spojený navždycky.“

„To zní romanticky,“ odfrkne profesor.

„Rád bych pochopil Andrejovu motivaci,“ řeknu. „Proč se citlivý devatenáctiletý kluk, zamilovaný, plný plánů a velkolepých myšlenek, rozhodne obětovat svůj život kvůli nějakému Kolmanovi?“

„Kolman byl stejný jako ostatní podnikatelé jeho doby,“ řekne profesor. „Ani lepší, ani horší, jen možná o něco diskrétnější. Odpověď bych hledal spíš v těch velkolepých myšlenkách, které jsi zmínil. Ideolog si nepředstavuje, co to skutečně znamená někoho zabít. Pro něj je to jen čistá abstrakce, vyškrtnutí nadbytečné položky.“

Na profesora Kurzweilla, rodilého Vídeňáka, který utekl ve čtrnácti letech před Hitlerem do Ameriky, mi kdysi dal kontakt můj učitel. Profesor historie, který během čistek po roce 1968 musel odejít z univerzity a zpátky na svoje místo se vrátil až po revoluci.

Těch dvacet let, kdy měl zakázán přístup na akademickou půdu, strávil můj profesor po kotelnách, ale bádání nepřerušil. Dokonce dál udržoval spojení s cizinou, které se mu podařilo navázat během politické oblevy v polovině šedesátých let. Obdivoval jsem ho. A ještě před revolucí jsem navštěvoval jeho tajné přednášky, bytové semináře se tomu říkalo. Moje k režimu loajální rodiče z toho málem trefil šlak.

Pamatuju si, že když jsem profesoru Kurzweillovi před dvaceti lety z Washingtonu zavolal, že druhý den přijedu do New Yorku a že bych u něj rád nocoval, nebyl ani moc překvapený. Tehdy po pádu železné opony to tak bylo. Otevřené dveře i srdce, naivita na obou stranách. Hezká doba.

„Ozvi se zase,“ řekne profesor, když se s ním loučím. „Možná bych pro tebe něco měl. Jméno Malevitch znáš?“

„Ten historik? Četl jsem od něj něco.“

„Byl to můj dobrý přítel,“ řekne profesor. „Vloni zemřel. Měl ohromnou sbírku materiálů o anarchistech. Vlastně byl jediný, kdo se tomu pořádně věnoval. Zjistím ti, kde skončila.“

Stojíme v chodbičce přede dveřmi. Všechno si tu tak dobře pamatuju: zrcadlo, červený koberec, stojací lampu... Najednou mne napadne: „Kde je vlastně vaše paní? Ani jsem ji nepozdravil.“

„Erika před dvěma lety zemřela,“ řekne profesor. „Tak se teď učím být sám.“

6.

To letní ráno roku 1892, kdy Andrej nasedal v New Yorku do vlaku, slibovalo krásný, horký den.

Luisa ho doprovázela na nádraží. Objala ho a v duchu si říkala: „Naposledy!“

Nějak si to „naposledy“ nedovedla představit.

O samotné cestě Andrej napsal: „Každý detail toho dne jasně vyrytý do mysli.“

V peněžence měl jediný dolar, dost na noc v laciném hotelu. Hned zítra vyhledá pittsburské soudruhy a přenocuje u nich. Kolik času potřebuje na to, aby všechno připravil? Dva dny?

Pomyslel na matku a oči se mu zalily slzami. Chtěl si ji vybavit živou.

Jejich poslední hádka byla kvůli dívce, která obsluhovala u stolu. Andrej nesnášel, když matka sloužící bila.

„Není o nic horší než ty.“

Zbledla. „Takhle se mnou už nikdy nemluv.“

Natáhla se a klepla ho do hřbetu ruky vidličkou. Popadl sklenici a mrštil jí do zrcadla. Do jednoho z krásných benátských zrcadel, která zdobila jídelnu jejich venkovského domu.

Matčin rychlý odchod. A mlčení. Od toho dne až do její smrti, která nastala příliš brzy. Obrátila se ke zdi a vydechla, ani nestačil říct, že ji má rád. Líbal jí mrtvé ruce.

Brzy potom utekl do Ameriky. Příbuzní ho nezdržovali. Byl jim se svými názory jen na obtíž. Za slohovou práci o neexistenci Boha ho v šestnácti vyhodili z gymnázia. Co s ním?

Když přijel do New Yorku, bylo mu sedmnáct. Několik prvních nocí strávil na ulici, pak si našel přátele, soudruhy. Kolik se toho za ty dva roky změnilo! Začal žít s Luisou. A teď má poslání. Čekal ho, věděl, že přijde. Čin bude jeho trofej. Jeho hvězda. Něco velkého a skutečného, co nelze vrátit zpět.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Anarchista.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.