CC Gibbs

Všechny jeho touhy

2013

1. kapitola

Kate si před pracovním pohovorem jako vždycky zjistila nějaké informace. Takže o něm něco věděla. Dvaatřicet let, vystudoval Stanfordovu univerzitu a rád cestuje za dobrodružstvím. Je to miliardář, který se víceméně vypracoval sám a dávno přestal počítat, kolik nul mají částky, jež vydělává. Svérázný, ale takových lidí je v nových firmách hodně. Od smrti své manželky více než svérázný. Ale tyhle zvěsti se vyskytovaly pouze na pofidérních blozích v kyberprostoru a nedaly se nijak potvrdit.

Ne že by ji zajímaly jeho soukromé výstřednosti. Byla tu, protože ji jeho společnost najala na Massachusettském technickém institutu, a práce pro Knight Enterprises, nejvíc inovativní a investičně nejdravější firmu na světě, představovala splnění snu.

Včera večer dorazila z východního pobřeží a očekávala, že se setká se zástupcem Dominika Knighta v centrále společnosti v Santa Cruz. Brzy po ránu však dostala e-mail s novými instrukcemi. A tak se ocitla v tiché obytné ulici lemované stromy v Palo Altu.

Řidič taxíku zastavil a ukázal prstem na budovu. „Tady to je.“

Vyhlédla z okna a v duchu si rychle zopakovala, co si pamatuje z hodin o umění. Usoudila, že dům je jednou z unikátních staveb, které na přelomu století postavila architektonická firma Greene a Greene. Obklopovala ho krásná stoletá japonská zahrada, která obvykle doplňuje stavby tohoto druhu. Bylo to zvláštní místo na přijímací pohovor. Nikdo jí nevysvětlil, proč ke změně došlo. Ale měla šanci dostat práci snů a v takovém případě se člověk nemá na nic ptát.

Zůstala stát na chodníku a počkala, až taxík odjede. Pozorně si prohlížela malou budovu ze sekvojového dřeva. Ve třetím ročníku na vysoké byla v Japonsku a bydlela tam v horské vesničce v ubytovně, která se velice podobala tomuhle domu. Měla tam strávit prodloužený víkend, ale klidná izolace od světa ji nadchla natolik, že tam zůstala celý týden. Připadalo jí zvláštní, že stejný klid nachází i v ulici tak blízko centra města. Rozhlédla se kolem sebe a na okamžik si nebyla jistá, jestli se jí to jenom nezdá a nevracejí se jí velice živé vzpomínky.

Pak se kdesi za jejími zády rozeřvala sekačka na trávu. Kate se vytrhla ze snění a lehkým krokem se vydala ke dveřím domu číslo 630 v Indigo Way.

Uprostřed foyer stála recepce. Sekretářka, která si tam četla, odložila knížku a zvedla oči. Vypadala jako teenagerka, která se na den ulila ze školy – měla vlasy v culíku, byla oblečená do džínsů a trička a na nohou měla žabky. Neuvěřitelně se podobala Dominiku Knightovi, jak ho Kate viděla na fotografiích. Jenže podle životopisných údajů nemá děti.

Zajímavé.

Dívka se usmála. „Vy jste určitě přišla na tu schůzku ve čtyři. Dominik tu ještě není, ale řekl mi, ať vás pustím dovnitř.“ Mávla rukou směrem k chodbě a vrátila se ke knížce.

Takže Dominik, ne pan Knight. To je ještě zajímavější. Jako by na tom záleželo, připomněla si a tiše si odkašlala, aby upoutala dívčinu pozornost. „Vlastně mám schůzku s Maxem Rochem. Jsem Katherina Hartová.“

Chvíli tam stála v nepříjemném tichu, zatímco dívka očividně dočítala větu a teprve pak zvedla hlavu. „Myslím, že máte schůzku s Dominikem. Kouknu se.“ Zastrčila do knížky tužku, aby věděla, kde skončila, klikla myší a tenký monitor před ní se rozzářil. Rychle se na něj podívala. „Ne, s Maxem schůzku nemáte. Máte ji s Dominikem.“ Znovu ukázala k chodbě. „Jsou to poslední dveře. Mám se vás zeptat, jestli si dáte kafe.“ Usmála se a zase se začetla.

Člověk nemusel umět číst myšlenky, aby mu došlo, že kafe nedostane, a tak Kate vykročila směrem, kterým dívka ukázala. Okny vysoko nad její hlavou dopadalo do chodby jasné světlo a osvětlovalo fotografie plachetnic. Některé byly velké, jiné menší. Všechny snímky ukazovaly krásné, úzké závodní jachty, jimž se do napnutých plachet opíral vítr. Kate se na chvilku zastavila a naklonila se k fotografii, na níž byly dvě jachty. Obě měly tři stěžně a jedna se nakláněla tak prudce na pravý bok, že se jí přes zábradlí skoro přelévaly vlny. Kousek nad vodou visel výkonný ředitel Knight Enterprises s jednou rukou na zábradlí. Druhou z vody táhl udici. Byl celý promočený, ale na hezkém obličeji mu zářil široký oslnivý úsměv. Na fotografii vypadal mladší než na snímcích, které Kate viděla.

„To bylo při závodu Světového poháru u Nového Zélandu. Omlouvám se, že jsem vás nechal čekat. Nemohl jsem se tomu vyhnout.“

Hluboký, hutný hlas se jí ozval přímo u ucha. Trhla sebou a vyskočila. Pak se otočila a zalapala po dechu. Do háje! Začervenala se. Kousek od ní stál Dominik Knight v celé své temné a smyslné kráse. Bylo to velice osobní. Nenuceně ji zhodnotil rychlým nenasytným pohledem. Neměla by se urazit? Místo toho pocítila šokující nával vzrušení. Otřásl jí natolik, že málem otevřela ústa ohromením. Včas se ale zarazila, protože slintat před Dominikem Knightem by bylo příšerně trapné a navíc úplně zbytečné. Zajímaly ho modelky, mladé aristokratky a profesionální společnice. Zjišťovat informace o jeho osobním životě bylo jako číst bulvární týdeník Entertainment Weekly.

Proboha, pořád stojí na jednom místě. Zkouší snad, kam až sahá její osobní prostor? Jde mu o psychologickou moc? Pokud ano, tak vyhrával. Jeho vysoké silné tělo v tmavě modrém, dokonale padnoucím obleku s tenkým proužkem působilo elegantně a bylo trochu moc blízko. Celé to bylo trochu moc osobní. Kate divoce bušilo srdce, nemohla soustředit myšlenky a nervová spojení mezi mozkem a ústy nefungovala. Pokud se nesebere, celý pohovor podělá. Nadechni se a vydechni. A teď řekni něco normálního. „Venku… je… krásně.“

Sotva dýchá a ještě k tomu prská! Krucinál!

Jeho nenápadný úsměv se rozšířil.

Arogantní hajzl. Ale když konečně zase vzala rozum do hrsti, neřekla, co si myslí.

Pobaveně se na ni díval, jako by ženy, které nemohou popadnout dech, potkával denně. „Souhlasím,“ přitakal. „Měla jste klidný let?“

Než stihla odpovědět, zazvonil mu mobilní telefon.

Vrhl rychlý pohled na displej, zamračil se a zamumlal: „Pojďte dál. Musím to vzít.“

Její reakce na muže, který ve skutečnosti vypadal ještě přitažlivěji než na fotografiích, ji zneklidnila. Připadala si spíš jako třináctiletá fanynka Justina Biebera než jako absolventka Massachusettského technického institutu, která ukončila studia s vyznamenáním. Cestou do jeho kanceláře v duchu plísnila tu nezvanou vnitřní puberťačku. Vážně. Co to mělo znamenat? To jsi v životě neviděla hezkého chlapa? Koukej se sebrat. Anebo ještě líp – odejdi.

Ručně vyřezávané dveře na konci chodby byly pootevřené. Dominik Knight se nechoval jako konzervativní obchodník. Potěšilo ji to. Kate neměla ráda pravidla a protokol. Strčila do dveří a vešla do místnosti s nízkým stropem a ohromujícím výhledem do zahrad. Všechny myšlenky na trapné seznámení s výkonným ředitelem Knight Enterprises se vytratily.

Odložila velkou plátěnou tašku na židli, přistoupila k oknu a prohlížela si zahradu, která jí připomínala královské zahrady v Japonsku. Hleděla na dokonale uhrabaný štěrk, jenž vytvářel tradiční vzor vln, a na velké, duhově zbarvené kapry koi v čistém, průzračném rybníku opodál. Na umně rozmístěné kameny a prastaré, dokonale ořezané tisy a borovice. V dálce se vyjímal malebný klenutý mostek natřený jasně červenou barvou. Zahrada působila naprosto dokonale, byla starostlivě opečovávaná a udržovaná. Dominik Knight rozhodně rozuměl kráse.

„Osobně tě přitluču na zeď, jestli to poděláš! Mne neodmítneš! Mně se neříká ne! A teď jdi pracovat, sakra!“

Kate se zachvěla, když v hlase Dominika Knighta zaslechla neskrývaný vztek. Vyrážel ze sebe slova nesmiřitelně, prudce a zuřivě. Jeho tón v ní nečekaně vyvolal dlouho potlačované vzpomínky. Ježkovy oči, celé roky na to nepomyslela. Žaludek se jí sevřel jako v dětství a věděla, že tahle práce nevyjde. Výbušní lidé jsou pro ni špatnou karmou.

Ucházelo se o ni mnoho dalších společností, klidně si mohla vybírat. Zvedla tašku ze židle a měla se k odchodu. Byla skoro u dveří, když vešel.

„Promiňte. Připadá mi, že se už zase omlouvám, a to jsme se ještě nepoznali.“ Pořád zůstával nesoustředěný. Zarazil se, rukou si projel tmavé vlasy a nepřítomně hleděl před sebe.

„Nic se neděje.“ Přehodila si popruh tašky přes rameno. „Stejně by to nefungovalo.“

Nejdřív se zatvářil ohromeně a pak sklonil hlavu. Přivřel oči a podíval se na ni. „Nesmysl. Budete pracovat v zahraničí. Nebudu tam. Mělo by to fungovat bez problémů.“ Alespoň nepředstíral, že je zmatený. Zdálo se, že ví, proč se Kate zdráhá pro něho pracovat, anebo mu to možná bylo jedno. „Prý jste nejlepší a právě to potřebuju.“

„Naše potřeby nejsou slučitelné.“ Ze všech sil se snažila mluvit klidně. Tyčil se nad ní a v téměř hmatatelných horkých vlnách z něho sálala sexuální přitažlivost. Choval se dominantně a skoro jí naháněl hrůzu. Obojí vážně ovlivňovalo její tep.

„Povězte mi, co potřebujete, ehm…“ odmlčel se. „Nejsem si jistý, že mi řekli, jak se jmenujete.“

„Na tom nezáleží.“

Podíval se na ni, jako by jí na ramenou vyrostla další hlava, a povzdechl si. „Podívejte, mohli bychom začít znovu? Já jsem Dominik Knight. A vy…?“ Tázavě povytáhl obočí a v očích mu pobaveně zablýsklo.

„Tohle není legrace, pane Knighte.“

„Mohl bych někomu zavolat a zjistit si vaše jméno.“

„A k čemu by vám to bylo, pěkně prosím?“ zeptala se a co nejdrsněji se mu podívala do očí.

Usmál se. „Pěkně prosím? Jako v Jane Austenové.“ Tentokrát si skoro neslyšně povzdechl. „K čemu by vám to bylo,“ zopakoval s tichým posměchem v hlase. „Co takhle k oboustranné spokojenosti?“ Trochu ztišil hlas. „A teď mi povězte, jak se jmenujete.“

Při zvuku jeho hlubokého sametového hlasu celá roztála a znovu pocítila neskutečné vzrušení. Páni. Kdo by si byl pomyslel, že před pohovorem je nutno použít vibrátor?

„Předpokládám, že nějaké jméno máte,“ vybídl ji a maličko se pousmál.

Blbec. Pohrává si s ní? Anebo si ten úžasný výkonný ředitel s dokonalým tělem myslí, že když se usměje, každá žena mu padne k nohám? Pevně sevřela rty. „Jestli to musíte vědět, tak se jmenuju Katherina Hartová. H-A-R-T-O-V-Á.“

Věnoval jí chladný pohled a stejně chladně řekl: „Skvělé. Děkuju vám.“

„Pro vás slečna Hartová.“ Podívala se na dveře.

Všiml si toho, ale nezareagoval. „Jak si přejete, slečno Hartová.“ Rozvázal si zlatě hnědou kravatu a rozepnul si knoflíček u krku. „Mám za sebou dlouhý den.“ Elegantně jako zen-buddhista si protáhl ramena a pomalu vydechl. Očividně se uvolnil. „Na příliš mnoha nezajímavých schůzkách jsem musel poslouchat zdlouhavé tirády nudných lidí. Už jste si všimla, že si vždycky nejvíc stěžují ti, co skoro nic nedělají? A hlupáci nejvíc mluví.“ Dál se jí díval do očí a na tváři mu pohrávalo cosi jako úsměv. „A teď mi povězte, jak vás mám přesvědčit, abyste zůstala.“

Páni, jak může ten náhlý bohorovný klid být tak sexy? Anebo s ní vysoký, tmavý a hezký chlap tolik zamával, protože je závislá na adrenalinových prožitcích? V její profesi to je základní předpoklad pro to, aby vůbec mohla pracovat. Možná proto ji tak fascinuje. „Vlastně nic,“ odpověděla rychle, protože potřebovala okamžitě odejít a nebylo to jenom špatnou karmou. Muži na ni obvykle neměli tak mocný účinek. Alespoň dosud ne. „Prostě jsem si to rozmyslela.“ Udělala krok doprava, aby ho obešla.

Ukročil doleva a zastoupil jí cestu. „Tak změňte názor.“

Jako by se před ni postavila celá zeď ryzí mužnosti.

Snažila se, aby se jí netřásl hlas. „To nemůžu… Promiňte.“

Poznal, že se jí trochu chvěje hlas, a chvíli uvažoval, jak na to zareaguje, ale pak to nechal být. „Nebudeme to zbytečně komplikovat,“ prohlásil stroze. „Potřebuju vás v Amsterdamu, takže neodmítejte.“

Ježíšikriste, on se ji snaží zastrašit! „Ustupte, prosím,“ řekla přiškrceně.

„Hned to bude,“ odpověděl a pousmál se. Měl pocit, že tahle mladá potížistka možná konečně pochopila, jak se věci mají. „Povězte mi, co mám udělat pro to, abyste nastoupila do letadla. Klidně si řekněte cenu, pokud je problém v tomhle. Max tvrdí, že máte neskutečný talent, neobvyklý i u premianta, a já vás potřebuju v Amsterdamu. Je to důležité.“

„Pro vás.“

„Ano. To je právě to. Nemůžete říct, že nechcete pracovat pro Knight Enterprises. Tady chce pracovat každý.“

„Úplně každý ne.“

Zase ho překvapila. Na odlišné názory opravdu nebyl zvyklý.

„Podívejte, je mi líto, jestli jsem vás nějak urazil.“

Tón jeho hlasu však nezněl ani trochu omluvně. Ve skutečnosti bylo zřejmé, že se rozčílil. Rychle si přejel rukou přes obličej, jako by chtěl setřít výraz, který ho prozradil.

„Je to na vás, slečno Hartová.“

„Co kdybych řekla, že chci odejít?“

Dlouho mlčel a Kate na okamžik zpanikařila. Pak si ale připomněla, že žije v jednadvacátém století.

Jeho modré oči dostaly ledový výraz. „Bojíte se mne?“

„Ne.“ Takovou radost mu neudělá.

Trochu naklonil hlavu a vyslal k ní dokonale okouzlující, naprosto nemilosrdný úsměv. „Dobře. V tom případě se posaďte,“ řekl a ukázal na židli. „Můžeme si promluvit o mém problému, vašich dovednostech a o tom, jak bychom mohli spolupracovat.“

Jelikož šance, že by se z jeho kanceláře mohla proboxovat ven, byly takřka nulové, poslechla ho. „Vy se opravdu nenecháte odmítnout, viďte?“

„Obávám se, že ne.“ Dosedl do velkého kancelářského křesla z černé kůže, které stálo za psacím stolem. „U muže v mém postavení se tomu nemůžete divit.“

Typický argument, který Kate nehodlala přijmout. „Když mě nutíte k rozhodnutí, dostáváte mě do nepříjemné situace.“

„Naopak, to vy jste mě dostala do nepříjemné situace. Nabízím vám skvělou práci. Max se vám o záležitostech, které řešíme, zmínil ve svých e-mailech. Do našich firem v zahraničí se nabourali kyberzločinci. Musíme je zastavit. Očividně vás to dost zaujalo, jinak byste sem nepřiletěla. Proč tu práci nechcete přijmout?“

„Nesedli bychom si osobnostně. Slyšela jsem vás na chodbě.“

„Možná nechápete organizační strukturu naší společnosti,“ odpověděl. Bylo na něm znát, že se ze všech sil ovládá. „Pochybuju, že se znovu setkáme.“

„S tím nesouhlasím. Pochopila jsem, že organizační struktura Knight Enterprises je založená na autoritativním řízení. Zasahujete do všeho a od podřízených vyžadujete naprostou poslušnost.“

Pevně sevřel ústa. „Vidím, že jste se informovala.“

„Dělám to vždycky. Dostala jsem několik pracovních nabídek, pane Knighte. Vzhledem k tomu, že korupce bují po celém světě, je po forenzním účetnictví velká poptávka.“ Usmála se. Byla si jistá alespoň tím, že ve svém oboru je jednička. „Vaše společnost není jediná, která přichází o peníze kvůli kyberzločincům.“

Drze se usmála a rozpustile se jí rozzářily oči. Dominik se na ni poprvé podíval jako na osobu, která pro něho nepředstavuje pouhou překážku v cestě. Neuměla se oblékat, ale koneckonců mladí IT specialisté nenosí skvěle střižené ani barevné šaty. Jejich levá mozková hemisféra je naladěná na neutrální tóny. Slečna Hartová měla na hlavě změť rusých kudrn a zpod nich na Dominika hleděly dvě mechově zelené oči. To je zvláštní fráze. Jsou sytě zelené, opravil se v duchu. A pod fádní tmavě zelenou bundou a kalhotami se rýsovaly obrysy pružného štíhlého těla, které dobře doplňovalo její nevinnou krásu a veliké oči.

Sklouzl pohledem o maličko níž.

Hmm. Zatím o tom neuvažoval, protože se příliš soustředil na přemlouvání. Se slečnou Hartovou to vůbec nešlo jednoduše. Nebyla poddajná ani ochotná.

Dráždivá myšlenka.

Jenže on byl především obchodník. Ostatní záležitosti musely počkat, dokud slečna Hartová nedokončí svou práci. Od té doby, co ztratil Julii, ho ženy zajímaly výhradně jako zdroj sexu a ten se dal sehnat kdekoli. Sexuální funkce slečny Hartové neměla žádný význam.

Významné záležitosti se odehrávaly v Bukurešti a podle Maxe je mohla vyřešit právě slečna Hartová. „Možná bychom mohli dosáhnout kompromisu,“ řekl. Jako vždy hodlal vyhrát. „Mohla byste pro nás pracovat jako externistka. Až skončíte v Amsterdamu, můžete odletět domů. Školu jste dodělala v prosinci. Většina velkých firem začne nabírat nové lidi až za pár týdnů, takže vám nic neuteče.“

„Musela bych odmítnout současné nabídky.“

„Velice rád zavolám na určitá místa a zařídím vám krátký odklad. V tomhle oboru znám všechny.“

Mně se neodmítá, no jistě. Jak moc chce namíchnout jednoho z nejmocnějších mužů na světě? „Jste neústupný.“ Zdvořile se na něho usmála.

„Nejste první, kdo mi to říká. Máte rodinu?“ Dával přednost zaměstnancům, kteří neměli příliš silnou rodinnou vazbu. Byli ochotnější dlouho pracovat přesčas.

„Na to se nesmíte ptát,“ odpověděla odměřeně.

Posměšně se usmíval. „Chcete mě zažalovat?“

„Když pro vás nebudu pracovat, nebude to nutné.“

Zaťal zuby. „Dokážete být pěkná potvora. Za to mě klidně taky zažalujte, jestli chcete. Mohli bychom teď přestat s tou šarádou? Nebudu se vás ptát na nic osobního, ale chci vědět, jestli přijímáte moji nabídku.“ Opřel se na židli, rozepnul si sako a trochu si u něj vykasal rukávy. Čekal na odpověď.

Nemohla si nevšimnout jeho tvrdého plochého břicha pod bílou, na míru šitou košilí. A také toho, že nemá manžetové knoflíčky. Líbilo se jí to. Manžetové knoflíčky jí vždycky připadaly snobské. Je to jenom takový postřeh, zdůraznil nevinně tenký hlásek v její hlavě. Nikdo se tě nesnaží přesvědčovat.

Přimhouřil oči. „Cože?“

„Nic.“ Kate ukázala na jeho zápěstí. „Nemáte manžetové knoflíčky. To výkonný ředitel smí?“

Odpovědí jí bylo jen pokrčení rameny a neproniknutelný modrý pohled. „Já můžu všechno. Moje společnost je soukromá.“

Narovnala se, jako by spolkla pravítko. Když otevřela ústa, aby něco řekla, zarazil ji zvednutým prstem, vzal do ruky telefon a stiskl na něm tlačítko. „Volám Maxovi. V sedm má odletět. Po cestě vám vysvětlí všechny podrobnosti. A v naší amsterdamské kanceláři totéž udělá Werner. Teď vám co nejlaskavěji nabízím práci v naší společnosti. Jedná se jenom o ten úkol v Amsterdamu. Ano, nebo ne, slečno Hartová? Už mám dost toho blbnutí. Počkej minutku, Maxi.“ Zadíval se jí do očí.

„Jste posedlý ovládáním druhých,“ zamumlala.

„Mám to brát jako souhlas?“

Mlčela.

„Budete tam dva týdny, možná měsíc, déle ne. Peníze nejsou problém. No tak, řekněte ano.“ Vrhl na ni okouzlující, naučený úsměv.

Proč se zdá, že jí s úsměvem nabízí všechny radosti světa? Bláznivá myšlenka.

„Tak dobře,“ řekl mírně do houstnoucího ticha a v modrých očích se mu objevil vážný výraz. „Věnujte mi dva týdny ze svého času. Víc nebudu požadovat.“

Nastala odmlka. Kate udělala nenápadnou grimasu a neznatelně přikývla.

Okamžitě ji obdařil úsměvem, pod nímž by za minutu roztál celý polární ledovec. „Vítejte na palubě, slečno Hartová. Těším se na naši spolupráci.“ Pousmál se. „Samozřejmě na dálku.“

Byl až moc uhlazený, příliš krásný a až moc zvyklý, že je vždycky po jeho. Kate však po té práci v hloubi duše naprosto iracionálně toužila víc než po čemkoli jiném. Věděla, že nesmí propadnout jeho kouzlu. Rozdávat si to s výkonným ředitelem by nebylo vůbec moudré.

Jako by k tomu mohlo dojít.

Kromě toho se na jednom skandálnějším evropském blogu objevilo slovo bondáž. Ať to byla pravda nebo ne, že by to dělal tak bohatý a mocný muž?

Všechno bylo možné.

2. kapitola

Dominik ji vyprovodil do foyer, kde čekal Max. Představil je a utrousil několik zdvořilých poznámek o tom, že slečna Hartová bude s firmou spolupracovat jako externistka. „Děkuju ti, Maxi, a děkuju i vám, slečno Hartová. Přeju vám příjemnou cestu,“ řekl a odešel. Skutečnost, že tam na ni Max čeká, by ji naštvala, kdyby měla čas pořádně zaregistrovat svou zlost. Dominikův zástupce, tajemník a schopný zmocněnec v jedné osobě, ji však rychle odvezl limuzínou.

Na první pohled bylo zřejmé, že Max v minulosti pracoval u MI6. Prozrazovalo ho úplně všechno, od blonďatého krátkého ježka na hlavě po nohy obuté do kotníkových semišek. Jeho přízvuk britského gentlemana z vyšší třídy působil uklidňujícím a zároveň zastrašujícím dojmem. „Velice mě těší, že budete pracovat pro Knight Enterprises,“ řekl, když se usadil na sedadle vedle ní. „Nik o vás hodně stál.“

„To mi došlo,“ odpověděla suše.

Zasmál se. „Zvyknete si. Všichni si buď zvyknou, nebo odejdou.“

„To jsem taky pochopila.“

Max jenom pokrčil rameny. „Myslím, že to vůbec neregistruje. Považuje to za efektivní řízení.“

Na okamžik ho umlčela pohledem. „Hlavně mi neříkejte, že si zvyknu. Nebo vás uškrtím.“

Zasmál se. „To bych si vůbec nedovolil.“

„Já tu práci nepotřebuju,“ odfrkla si.

„Já vím. Ale v Amsterdamu máme vážné problémy, takže mi věřte, slečno Hartová, že jsme za vaši pomoc vděční. Ve forenzním účetnictví se vám nikdo nevyrovná.“ Shovívavě se na ni usmál. „Dovolili jsme si vyzvednout vaše zavazadla z hotelu. Už jsou na letišti. V letadle vám dám podepsat nějaké papíry. Nic zvláštního,“ dodal, když v jejím pohledu zpozoroval náhlý záblesk skepse. „Jsou to formuláře, které obvykle dáváme našim externistům. Moje osobní asistentka Pam vám všechno vysvětlí. Potom vám nastíním váš úkol. Už nějakou dobu se ten průšvih snažíme vyřešit, ale neúspěšně. Potřebujeme vás a váš talent.

Pokud jde o Dominika, můžete být v klidu, slečno Hartová. Zjistíte, že pracovat pro něho je docela snadné. Zajímají ho výsledky a já jsem si jistý, že vy nebudete mít problém v tomto směru ho uspokojit. V tomhle projektu dostanete volnou ruku. Snažíme se vyhnout mediální pohromě. Továrna, o kterou jde, má být dokonalá, pokud jde o zdraví a bezpečí zaměstnanců. Je to pilotní projekt pro zelené technologie a občanské zapojení v oblasti na Balkáně, kde je vysoká nezaměstnanost. Jenže tam vládne špatná atmosféra, výroba klesá, součástky neodpovídají standardu a dělníci si začínají stěžovat. Je jenom otázkou času, kdy se zprávy o nepříjemných pracovních podmínkách dostanou do médií. Takže…,“ mávl rukou jejím směrem, „vyřešíte ten problém a Dominik zase bude spokojený.“

Dominikova spokojenost je nejspíš snem každé ženy.

„Pravděpodobně vás někdo okrádá o peníze,“ odpověděla.

„A to ve velkém. Nejen na úkor pracovních podmínek dělníků, ale i pověsti naší firmy.“

„Hmm.“

Usmál se. „Zaujalo vás to?“

Přikývla. „Ráda řeším záhady. Hlavně takhle složité.“

„To jsem rád. Dostanete bodyguardy. Nevím, jestli vám to Dominik řekl. Jakmile jde o velké sumy peněz, vždycky se na ně nabalí zločinné aktivity.“

„Bodyguardy?“ zašeptala s vykulenýma očima.

„Je to jenom preventivní opatření. Amsterdam je od Bukurešti daleko. Ničeho se nebojte.“

„Ale ne!“

Max se zašklebil. „Naúčtujte si víc.“

Úkosem na něho pohlédla. „Ochrání mě to před kulkami?“

„Před těmi vás ochráním já. Slibuju.“

Jeho klidná jistota ji ukonejšila. A Amsterdam opravdu ležel hodně daleko od Bukurešti. „Díky. Jsem holka z maloměsta, takže s bodyguardy nemám zkušenost.“

„Ani si jich nevšimnete.“

Pozdě v noci, vlastně hodně brzy po ránu, když všichni spali ve svých pokojích v letadle Knightovy společnosti, Maxe probudilo zaklepání na dveře.

„Máte telefon, pane. V hale,“ oznámil mu stevard.

Max si oblékl župan a vešel do haly. Posadil se do velkého pohodlného křesla z kůže a zvedl sluchátko.

„Promiň, že tě budím,“ ozval se Dominik.

„Kolik je u nás sakra hodin?“

„Nevím přesně. Nevidím žádné hodiny. Volám ti, protože se v sobotu vypravím do Amsterdamu.“

„A proč?“ Kancelář v Amsterdamu byla malá, satelit, který pro firmu neměl velký finanční význam.

„Letím do Hongkongu a říkal jsem si, že se zastavím.“

Vzít to přes Evropu bylo trojnásobně delší. „Zvládne to,“ řekl Max. „Půjde jí to líp, než když jí budeš motat hlavu.“

„Taky si to říkám.“

„Ale stejně chceš přiletět. Nebude z toho nadšená.“

„Překvapuješ mě, Maxi. Po všech těch letech bych si myslel, že mi rozumíš líp.“

„Není to žádná naivka.“

„Toho jsem si všiml.“

„Možná nedostaneš, co chceš.“

„Samozřejmě, že to dostanu. Jako vždycky.“

„V tom případě možná odejde a náš problém zůstane nevyřešený.“

„Postarám se, aby neodešla. A teď jdi zase spát. Za čtyři dny se uvidíme.“

Max utrousil nadávku a položil sluchátko. Dominik se dokázal chovat jako chladný hajzl. Anebo se jenom po manželčině smrti vracel k chování, které mu bylo vlastní? Když Max nastoupil do Knight Enterprises, Dominikův finanční ředitel Roscoe Kern mu všechno vysvětlil. Dominik se za pět let, kdy spolu pracovali, stal Maxovým kamarádem, ale v hloubi duše byl emocionálně chladný a kromě firmy ho vůbec nic nezajímalo. Možná, že v manželství trochu ujařmil svou nutkavou potřebu všechno ovládat, ale teď jí popustil uzdu. Vlastně se u něho projevovala ještě silněji než dřív, alespoň podle Roscoea, který s Dominikem spolupracoval od chvíle, kdy se z něho začal stávat jeden z nejzámožnějších mužů na světě.

Max se namáhavě zvedl z křesla a zašklebil se.

V Amsterdamu se bude muset snažit.

Když letadlo přistálo v Amsterdamu, bylo chladno a trochu pršelo. Od oceánu vanul svěží vítr. Ne že by si člověk uvnitř luxusního mercedesu musel dělat starosti kvůli počasí. Sotva si ho všiml i během krátké procházky od auta ke dveřím honosného měšťanského domu v historickém centru města.

Přivítal je nenápadně oblečený majordomus v jednoduchém černém obleku, s uhlazenými vlasy a vlídným úsměvem. Kate se měla ubytovat v budově z osmnáctého století, kterou do její původní krásy před sedmi lety zrestaurovala firma Knight Enterprises.

Max Kate rychle provedl bohatě zdobenými přijímacími místnostmi v přízemí, které firma využívala pro oficiální obědy a večeře. Potom ji doprovodil do bytu ve čtvrtém patře a opustil ji s žoviální poznámkou: „Zítra pro vás někoho pošlu. Dneska jenom odpočívejte.“

Sotva se za ním zavřely dveře, ozval se ženský hlas, který promluvil angličtinou s přízvukem: „Budete jíst?“

Kate se otočila.

Tři metry od ní stála velká mohutná žena s krátkými světlými vlasy. Byla úpravně oblečená do bílé halenky, modré sukně a bot s nízkým podpatkem. „Jsem Van Kesselová, hospodyně. Jestli máte hlad, oběd je připravený.“

Hospodyně? Kruci. Bude divné, když se kolem ní bude motat někdo cizí. Ale jelikož Kate měla pořád hlad, zdvořile se usmála. „Děkuju, oběd si dám ráda.“

Hospodyně ji zavedla do veselého rokokového pokoje s pilastry z růžového mramoru. Všechno tu bylo zlacené a okna nad vodním kanálem sahala od podlahy až ke stropu. U jednoho z nich se nacházel malý stolek prostřený pro jednu osobu. Na zářivě bílém ubrusu stála váza s korálově červenými tulipány, které ho oživovaly. Jakmile se Kate posadila na židli z růžového dřeva potaženou světle žlutým saténem, objevila se paní Van Kesselová s prvním chodem.

U oběda Kate v duchu žasla nad křehkým porcelánem a těžkými zdobenými příbory ze stříbra. Jídlo bylo vynikající a vypadalo jako na fotografii v gurmánském časopisu. Hospodyně obsluhovala nevtíravě a vína byla vybrané kvality. Ocitla se snad v nějakém snu?

Tuhle otázku slovo od slova zopakovala do telefonu babičce, když jí volala. Zamkla se na to v ložnici.

„Babi, měla bys vidět, jakou tu mám ložnici,“ řekla celá bez dechu. „Vypadá jako vystřižená z toho filmu o Marii Antoinettě, který mám tak ráda.“

„No vidíš, Katinko. To je odměna za to, jak jsi tvrdě dřela,“ odpověděla babička nevzrušeně. „Užij si ji.“

Babičku nikdy nic nevyvedlo z míry. „Dobře, užiju. Ale každý den ti poreferuju o tomhle kousku nebe, ve kterém jsem se ocitla.“ Už v San Francisku babičce poslala esemesku, aby jí oznámila, že letí do Amsterdamu.

„Pošli mi fotky. Ukážu je děvčatům v bridžovém klubu.“

„A naštveš Jan Vogelovou, která se pořád vytahuje svým vnukem, který je doktor.“

„Jako bys ji neznala,“ řekla babička a na hlase jí bylo znát, že se usmívá. „A teď mi pověz o té své nové práci.“

Kate jí vysvětlila, jaký úkol ji čeká, a dala si dobrý pozor, aby neprozradila něco, co by mohlo vrhnout stín na Knight Enterprises. Pokud půjde o problém vztahů s veřejností, bylo lepší prozradit co nejméně. Když se babička zeptala na jejího nového zaměstnavatele, byla ještě stručnější. Zdálo se, že Dominika Knighta zná celý svět včetně obyvatel prérie v severní Minnesotě.

„Připadá mi milý.“ Tenhle výraz v Minnesotě zahrnoval širokou škálu možností, a v závislosti na tónu nebyly všechny pozitivní. Kate teď vůči babičce nasadila čistě neutrální. „Samozřejmě je chytrý a umí se dobře vyjadřovat… Viděla jsem se s ním vlastně jenom chvilku. Dám ti vědět, až se s ním zase uvidím. Jak se má Leon?“ Leon byla německá doga, kterou babička zachránila z útulku. „Je nový plot lepší než ten starý?“ Leon ho přeskočil za necelých pět sekund.

„To si piš. Jerry od Lampertů tvrdí, že by přečkal i jaderný výbuch. Leon ho okoukl a usoudil, že nemá smysl přes něj skákat. Nezapomeň pořádně jíst. Vím, jak tvrdě dřeš. Máš moc dlouhou pracovní dobu, Katinko. Nevím, kam se ten svět řítí.“

„Ty máš co říkat. Po škole jsi pořád někoho trénovala.“ Babička v jejich městečku pracovala jako ředitelka základní školy a ve volném čase trénovala holky v basketbalu a softbalu.

„To bylo něco jiného. Byla jsem pořád venku a hýbala jsem se. Ty se celé hodiny hrbíš u počítače. Slib mi, že budeš aspoň trochu cvičit.“

„Ano, babi.“ To si radši do čela zarazím hřebík. „Možná bych se mohla projít a trochu se podívat po městě.“ Zdvořile řečeno.

„Nezapomeň všechno vyfotit mobilem. Dům Anny Frankové, Rijksmuseum, Van Goghovo muzeum a samozřejmě všechny kanály. Nezapomněla jsem na něco?“

„Pošlu ti knížku, babi. V té budou hezčí fotky.“

A nebudu muset moc chodit.

„Ne, já je potřebuju mít v mobilu. Jan zešílí, až jí je ukážu.“

Kate tiše zaúpěla. Nemohla se z toho vyvléknout. Bridžový klub existoval padesát let a babička s Jan Vogelovou spolu každý týden maloměšťácky soupeřily a falešně se na sebe usmívaly. „Dobře, babi, ale až tak za den, dva. Teď mám pásmovou nemoc.“ Milosrdná lež ve skutečnosti nebyla lží. Rozhodně ne vůči rodině. „Zítra ti zavolám.“

Druhý den ráno Kate představili všem pracovníkům amsterdamské pobočky Knight Enterprises. Kanceláře se nacházely v dalším elegantním měšťanském domě, tentokrát s výhledem na moře. Její kancelář v posledním patře měla ze všech nejkrásnější výhled na hladinu. I když z okna se moc často dívat nebude. Už se nemohla dočkat, až začne.

Vedoucí kanceláře Werner jí vysvětlil, co vyzkoušeli, co jim nevyšlo a co od ní očekávají. Byl vysoký a mladý, měl slámově blond vlasy a vypadal jako typický Holanďan. Velice chytrý počítačový fanatik, kterého očividně frustrovalo, že se nedokážou pohnout z místa. „Když budete něco potřebovat, dejte mi vědět. Ať je to cokoli,“ řekl na odchodu.

Usmála se a ukázala na své presso a láhev s vodou. „Zatím nic nepotřebuju, díky.“ Potom nastartovala svůj špičkový laptop Dell Alienware a měla stejný pocit jako vždycky, když začínala po něčem pátrat. Byla nadšená a plně soustředěná. Rodil se v ní dravec.

První den si udělala dvě přestávky, jednu na oběd a druhou na večeři. Potom pracovala až do půlnoci. Cestou domů měla dojem, že možná zahlédla svého bodyguarda, ale nebyla si jistá. Max nelhal.

Před sedmou ráno se vrátila do kanceláře a znovu se vydala po horké stopě, která vedla do banky v Lotyšsku, kam někdo posílal peníze. Dneska chtěla zjistit, na jakých účtech sumy končí a jak se jmenují jejich majitelé. Počítala, že to bude někde na Ukrajině, která nemá s USA smlouvu o vydávání podezřelých osob. Místo Ukrajiny se ale dostala na izraelský e-mailový server Safemail, kde je IP adresa každého odesilatele zablokovaná, a po šesti hodinách neúnavného klepání na dveře serverů a narážení do neproniknutelných bezpečnostních systémů konečně našla skulinku. Potom už jí nic nebránilo v další cestě a její smysly zase zaplavil známý pocit neporazitelnosti a do mozku jí vystřelil adrenalin. Ťukala do kláves stále rychleji, dokud jí po nich prsty nelétaly nezávisle na myšlenkách. Tohle bylo to kouzlo, to vzrušení, které pohání všechny hackery a každého, kdo rád riskuje. Vibrace, vášeň a vytržení, jež věda popisuje jako hormon štěstí.

Když pracovala, čas a prostor přestaly existovat a celý svět se smrskl na klávesnici a monitor, na barvy a čísla. Tep se jí zrychlil jako běžci maratonu. Měla klíč a cíl se ocitl na dohled. Blížila se k němu.

Konečně!

Ano! Našla ho! Dívala se na něj!

Singapur. Název banky. Číslo účtu. Jméno klienta.

Dopadla na opěradlo židle a zavřela oči. Byla vyčerpaná a cloumala jí zimnice. Po mnoha hodinách si začala všímat svého okolí a podívala se na hodiny. Ukazovaly tři ráno. Vyhlédla z okna. Venku byla tma.

Vytiskla si informace a pro jistotu Wernerovi neposlala e-mail, protože zločinci z Bukurešti včetně ředitele továrny měli přístup na servery společnosti. Místo toho mu poslala zašifrovanou textovou zprávu, v níž popsala, kde informace najde – v anglicko-italském slovníku na polici v její kanceláři. Potom si oblékla kabát a ušla několik desítek metrů, aniž by si to uvědomovala. Když kráčela po krátkém schodišti k domu Dominika Knighta, zjistila, že má otevřené dveře.

„Jdete pozdě, slečno Hartová,“ oslovil ji zdvořile neznámý muž. „Mám vám nahoru poslat nějaké občerstvení?“

Zavrtěla hlavou a pokusila se usmát, ale zjistila, že to nedokáže. Zvládla jenom zašeptat: „Ne, děkuju.“

O tři minuty později se oblečená zhroutila do rokokové postele s nebesy, zakryté nadýchaným přehozem z bílého saténu, a prospala celý následující den.

3. kapitola

Nejprve si uvědomila pižmovou vůni. Za chvíli jí do zapadlých částí mozku pronikl hluboký známý hlas, který rezonoval v jejím snu plném vášně. Kate tiše zasténala.

Dominik ten zvuk poznal a usmál se. Jeho nová zaměstnankyně ležela na břiše v šedém prošívaném kabátě. Neviděl v ní jenom odbornici na podvojné účetnictví. Byla to příjemná myšlenka, možná dokonce i důvod, proč se rozhodl pro delší cestu do Hongkongu. Slečna Hartová však představovala také určité nebezpečí. Zatím se nerozhodl, jak s ní naloží.

Do rána se musí rozhodnout. V deset má odletět, což je v pořádku. Ze zkušenosti věděl, že termíny burcují k akci.

Jako teď.

Přišel slečnu Hartovou probudit. Paní Van Kesselová ji nedokázala probrat, a tak ho požádala o pomoc. Sklonil se k ní a zopakoval: „Probuďte se, slečno Hartová. Probuďte se.“

Podrážděně zabručela.

Zlehka se ukazovákem dotkl její uzardělé tváře. „Čeká se na vás, slečno Hartová.“

Dotek, vůně a zvuk se pomaloučku promísily a oživily nádherný sen, v němž ležela nahá na desce psacího stolu Dominika Knighta v Palo Altu. Nohy mu obtáčela kolem pasu a jeho tichý hlas ji přiváděl k orgasmu. Horečnatě dokola šeptala ano, ano, ano. Jeho zraky modře žhnuly a díval se jí do očí. Napůl je přivřela, aby mohla vnímat nádherné pocity, když pomalu pohyboval pánví dopředu a dozadu a hluboko do ní pronikal. A potom… ach, ach, ach…

Zasténala a cítila, jak začíná vrcholit. Nedokázala potlačit vášnivý výkřik a najednou se s trhnutím probudila. Proboha! Vyděšeně vyjekla a vynořila se ze žhavých hlubin svého snu. Někdo tu je! Kde to vlastně ležím? Pokusila se otočit, ale zamotala se do kabátu a zuřivě kolem sebe tloukla rukama, dokud ji nezvedly něčí silné paže a jemně ji nepoložily na záda. „Takhle je to lepší,“ ozval se hlas, který slyšela ve snu.

Zrudla rozpaky a neotevírala oči. Doufala, že ten děsný okamžik brzy pomine. Snad si Dominik Knight nevšimne, že je rozcuchaná a zmuchlaná a že nejspíš poslintala celý polštář. Ze všeho nejvíc toužila, aby odešel.

„No tak, zbabělče,“ řekl trochu pobaveně. „Otevřete oči.“

Copak modlitby vždycky zůstávají nevyslyšeny? Pomaloučku otevřela oči a jejich zelená barva konečně zazářila v denním světle. „Co tady děláte?“

Všiml si, že neřekla: „Vypadněte,“ a zvláštně ho to potěšilo. Rozhodl se svou kacířskou myšlenku ignorovat. Vyhnul se odpovědi na otázku, co tu dělá. „Přišel jsem, protože paní Van Kesselová vás nemohla vzbudit. Bála se, že jste upadla do kómatu. Spala jste skoro sedmnáct hodin, slečno Hartová.“ Připomínala mu právě probuzené růžolící dítě. Kudrny měla rozcuchané a přivírala oči. „Jak se cítíte?“

Vzhledem k tomu, o čem se jí právě zdálo, to byla ošemetná otázka. Na mysli jí vytanulo hned několik odpovědí, ale žádná nebyla vhodná. Rozhodla se pro jednoduchost. „Fajn, dobře. Zrovna jste přiletěl?“

Zeptala se ho nenuceně, jako by byli přátelé. Slečna Hartová přece jenom umí být poslušná. „Přiletěl jsem před několika hodinami.“

Namířila na něho prst. „Hm, dokonale střižený oblek. Líbí se mi.“ V šedé mu to slušelo, ale jemu vlastně slušelo všechno.

„Vyřídím vaši pochvalu svému krejčímu,“ řekl a pomalu se usmál. „Mimochodem, blahopřeju vám. Vaše práce na mne udělala dojem, slečno Hartová.“

„To jsem ráda, pane Knighte.“ Mozek jí začal naplno pracovat, takže věděla, že se nesmí nechat zlákat jeho vražedným úsměvem. „Váš komentář si rozhodně přidám do životopisu.“

„Velice rád vám napíšu doporučující dopis.“

Byl lepší hráč než ona. O deset let a čtyřicet firem.

„Děkuju. A teď mě omluvte. Měla bych se převléct.“

Na chvíli se rozhostilo ticho.

Neřekl, na co myslí, protože jí v duchu se svlékáním pomáhal.

Kate také mlčela. Neměla sice tak jasné představy jako on, ale její úvahy rovněž patřily do sexuální oblasti. Sen v její mysli zůstával živý a pan Krasavec tu skutečně stál a mlčky se na ni díval.

„Jedna paní z kanceláře vám přinesla pár věcí na sebe. Visí ve skříni.“ Když povytáhla obočí, dodal: „Dole se koná večeře a vy jste čestným hostem.“ Podíval se na hodiny vedle postele. „Začíná za hodinu.“

Doširoka otevřela oči. „Panebože, to ne! To nemůžu!“

„Je to neformální událost. Klidně si vezměte svoje oblečení, jestli vám to bude líp vyhovovat.“

Zamračila se. „Nelíbí se vám na mém oblečení něco?“

„Samozřejmě, že ne. Gretu jenom napadlo, že by se vám možná zamlouvalo něco nového. Pracuje v našem propagačním oddělení a…“

„Připadala jsem jí v tom svém ošuntělá?“

„Vůbec ne.“ Její vznětlivost ho fascinovala. Jen výjimečně se mu někdo postavil a zdálo se, že slečna Hartová skoro pořád s něčím nesouhlasí. Pokud není rozespalá. „Greta si jenom říkala, že byste si třeba mohla chtít obléct některé z jejích originálních modelů,“ vysvětlil jí. „Má tu malý butik. Často se o něm píše v módních časopisech. U nás má pružnou pracovní dobu a jako protislužbu mi pro vás přinesla pár kousků.“

To se vsadím, že má pružnou pracovní dobu – ve tvé posteli. „Nechci je,“ odpověděla Kate odměřeně. „Vraťte jí je.“ Takhle bezostyšná nabídka značkového oblečení mohla znamenat jediné – že Dominik jí věnuje drahý dar a ona se s ním za to vyspí. To byla opravdu dokonale neformální transakce. Jako když si člověk koupí kus pizzy, když má hlad. Gretě možná nevadí být trojúhelníkem pizzy, ale Kate ano.

„Jistě. Omlouvám se. Nic jsem tím nemyslel.“

Ustoupil od postele. „Co kdybychom se dohodli, že přijdete za hodinu a půl? Budete mít dost času. Werner a několik dalších zaměstnanců vám chtějí vyslovit uznání.“

Když vyšel ven a zavřel za sebou dveře, ještě něco nesouhlasně drmolila. Dosud nepoznala nikoho, koho by mohla nazvat loutkářem. Teď se to změnilo. Ten chlap byl naprosto posedlý ovládáním druhých. Hrozná škoda, že byl navíc tak zatraceně přitažlivý. Jeho nabídka něco za něco tím pádem představovala větší riziko, jelikož osobní potěšení by ohrožovalo její nezávislost. Její libido se znesvářilo s rozumem. Zaplaťpánbu, že už tady končí. Dřív než bude pozdě, zdůraznil tenký rýpavý hlásek v její hlavě. Ne, odsekla. V normálním každodenním životě se jí žádný Dominik Knight nebude nepokoušet nařizovat, co má dělat.

Když uvažovala o normálním životě, nutně se potřebovala vykoupat. Sedmnáct hodin se potila v kabátě. Nechutné. Do háje. Smrdí jako tchoř a on to cítil.

„To se ti teda povedlo, holka,“ zabručela si pro sebe.

Odvalila se z postele a začala si znovu rozepínat kabát, když jí k uším dolehl zvuk tekoucí vody. Připadalo jí šílené, že někdo přesně ví, kdy jí má napustit vanu. Jako by kolem sebe měla samé špehy.

O několik minut později se už povalovala v bublinkové koupeli a to, co jí ještě před chvílí připadalo šílené, se proměnilo v obrovský bonus. Vana připomínala menší bazén a ze skrytých reproduktorů se linula uklidňující hudba. Na teplém věšáku se nahřívaly ručníky a po ruce bylo několik drahých šampónů a ručně vyrobených mýdel. Na háčku vedle vany na její hýčkané tělo navíc čekal nádherný župan z bílého hedvábí.

Firma Knight Enterprises se o své zaměstnance rozhodně dobře starala. Rozhodla se nebrat na zřetel skutečnost, že v tomhle sídle nebydlí žádný další zaměstnanec.

Zatímco se Kate koupala, Dominik se osprchoval ve svém bytě ve třetím patře. Z několika důvodů měl skvělou náladu. Za prvé slečna Hartová rychle vyřešila tu záležitost v Bukurešti. Neměl jenom problém se vztahy s veřejností, ale také přicházel o plno peněz. Sice je nepotřeboval, ale obchodu se věnoval proto, aby vydělával. Za druhé se slečně Hartové stoprocentně zdál vášnivý sen. Dalo se to vyčíst z tónu, jakým ze sebe prudce vyrážela sípavé „ano“. Proto mu připadalo čím dál zajímavější zůstat tady.

O půl hodiny později se chystal odejít z bytu, když si všiml manžetových knoflíčků. Možná ho k tomu vedl šestý smysl, ale byl rád, že si vzpomněl. Vrátil se do šatny, svlékl si sako a odvázal kravatu. Rozepnul si rukávy a svlékl košili. Vzal si jinou, s otvory na knoflíčky v manžetách. Znovu si zavázal kravatu, vklouzl do saka a rychle se podíval do zrcadla, jako by dnes večer bylo důležité, jak vypadá. Tiše vydechl. Hlavně se musí uklidnit.

Dnešní večer se v ničem neliší od těch ostatních.

Jde jenom na firemní večeři. Kolika podobných akcí se každý rok zúčastní? Příliš mnoha, zabručel. Ale když začínali přicházet zaměstnanci z kanceláří, proti vší logice a nejspíš i zdravému rozumu vyhledal Gretu. Ve svém privilegovaném životě směl úplně všechno.

„Mohla bys pro mě něco udělat?“ zeptal se jí, a aniž by počkal na odpověď, dopodrobna jí vylíčil, co potřebuje.

Zatímco se dole podávalo pití, Kate zkoumavě prohlížela kolekci značkového oblečení ve skříni. Bylo v její velikosti, což v ní budilo hrůzu a nadšení zároveň. Nebyla si přesně jistá, co převažuje. Docela dlouho tam stála a nemohla se rozhodnout. Pochybovala. Z hlediska etiky si musela vybrat menší zlo.

Její nižší pudy totiž lákaly naprosto dokonalé černé koktejlky.

Měla by jim odolat.

Anebo ne?

Našpulila rty.

Dokončila svou práci – a v rekordním čase, jak v duchu hrdě poznamenala – a mohla odletět domů. To jí přece Dominik Knight navrhl. Zase byla svou paní. Nezávislá, bez závazků, bez zaměstnavatele a zodpovědnosti. Takže se klidně mohla vyspat s nádherným svalnatým výkonným ředitelem Knight Enterprises. Mohla si obléknout šaty, přijmout jeho nabídku a užít si to.

Anebo ne. Přece jenom by to nebyl správný krok. Pak by se o ní drbalo, a to by ovlivnilo její budoucí vyhlídky v zaměstnání. Ale pokud se přece jen poddá pokušení nechat se od něj ojet, udělá to podle svého. Ne proto, že si Dominik Knight jen tak koupil její tělo šatníkem, který nejspíš stál víc, než kolik si většina lidí vydělá za rok – nebo za desetiletí.

Arogance, s níž si představoval, že si ji prostě koupí, ji doháněla k šílenství. Na prodej nebyla, ale možná by se to změnilo, kdyby si s provinilým pocitem dopřála požitek z darovaných šatů. Dotkla se hustě tkané, hebké černé látky a obdivovala elegantní střih. Prstem přejela po výstřihu do V, který nebyl hluboký, ale zůstal vkusně sexy. Kruci, tak o co jde? O sebeúctu, dodržení či porušení mezí, o výjimečné možnosti nebo…

Následoval další okamžik nerozhodnosti a další povzdech. Ale co, když si ty šaty vezme na sebe, nebude to přece nutně znamenat, že se s ním vyspí. Na rozhodnutí má celý večer.

Pak si všimla bot na dně skříně. Proboha! Černé lodičky s vysokými podpatky a něčím třpytivým na špičkách! Může nějaká žena odolat takovým botám?

Když ale vyndala šaty ze skříně, spokojenost zmizela a Kate utrousila sprosté slovo. Přidala k němu několik jadrných poznámek o umíněných chlapech. Na ramínku z růžového saténu visel překrásný perlový náhrdelník, který rozhodně nepocházel z obchodního domu.

Jsou drahé šperky něčím, co by v žádném případě neměla přijmout?

Pokud tenhle naprosto odporně drahý dar přijme, nebude toho později litovat? Anebo to všechno má považovat za prémii k platu? Bude si tak připadat méně jako… Povzdechla si. I když si to stokrát rozumově odůvodní, nemůže uniknout skutečnosti, že se stane jednou z Dominikových nájemných dam na jeden večer.

Potřebovala by tu mít svoji spolubydlící Meg, aby si s ní o svém sexuálním dilematu mohla promluvit. Rychle spočítala, kolik je ve Státech hodin, hlavně v Montaně, kde Meg pracuje na vykopávkách dinosaurů. Poledne. Může v práci brát telefon?

Meg to vzala hned po prvním zazvonění. „Jak jde práce?“ zeptala se zdvořile Kate, protože nevěděla, kde kamarádka je, a chtěla se jí zeptat na něco o sexu.

„Je tu zima, takže jenom zapisuju údaje do katalogů. Říkala jsem ti to.“

Kate věděla o dinosaurech asi tolik co Meg o účetnictví. „Promiň, zapomněla jsem. Jsi sama?“

„Dalo by se to tak říct. A ty? Doufala jsem, že jsi dávno v posteli s nějakým hezkým miliardářem.“ Kate jí před odjezdem poslala zprávu se základními informacemi o práci. O miliardářích v posteli se ale nezmínila. Jenže Meg žila aktivním sexuálním životem a měla velice živou fantazii.

„Hele, jestli nejsi sama, tak neříkej moje jméno.“

„Je tu se mnou jenom nový kamarád. Neboj se.“ Meg se zachichotala a zašeptala: „První je na řadě jídlo.“

„Jsi s někým v posteli?“

„Jo, ale můžu mluvit. S čabajkou, jo? A kolu,“ řekla někomu. „Tak, už jsem tady. Objednává nám oběd.“

„On nemá žádné jméno?“

„Včera večer jsem ho potkala v hrozně příjemném baru. Byl celý westernový. Tady je všechno sto let za opicemi. Myslím, že se jmenuje… Vlastně nevím přesně. Zase tak moc jsme si toho o sobě neřekli. Ale jinak je to fakt ohromný objev, jestli víš, jak to myslím. Opravdu skvělý. Myslím, že něco studuje, a vím, že jezdí na koni. A jak je v Amsterdamu? S tím miliardářem to byla jenom taková sranda. Poznala jsi tam někoho zajímavého? Jednoho dne potkáš chlapa, na kterého budeš chtít skočit. Někoho úplně jiného, než jsou Andrew nebo Michael, se kterými ze zdvořilosti kamarádíš.“

„Můžu teď mluvit?“ Kate hořela nedočkavostí, aby Meg mohla povědět, co je nového. Obávala se, že kamarádka najednou uteče od tématu, jak to často dělá, a začne vykládat, že Kate by měla konečně pochopit, že sex je čirá zábava.

„Promiň. Dej mi chvilku. Jak se jmenuješ?“ zeptala se Meg tiše a pak normálním tónem dodala: „Je to Luke, Kate. Luke tě pozdravuje. A je mu fuk, že si povídáme, protože je… hele, hele… ještě ne. Telefonuju.“

„To nic,“ řekla Kate, protože nehodlala diskutovat o svých sexuálních problémech, když je poslouchá nějaký kluk. „Ozvu se ti později. Dobře se…“

„Ach, áách, bože…“

V telefonu nastalo ticho a Katina otázka byla více či méně zodpovězena.

Má do toho jít.

Znovu vzala šaty do rukou.

Jako by potřebovala ještě povzbudit, najednou se otevřely dveře a do místnosti vešla vysoká štíhlá krasavice s platinově blonďatými vlasy. „Pomůžu vám s tím,“ řekla věcně. „Jsem Greta. Ty šaty jsou strukturované,“ dodala, vzala si je od Kate a sundala je z ramínka. „Podprsenku nepotřebujete, ani kalhotky. Mají podšívku.“ Potom čekala, až si Kate svlékne župan.

Po krátké odmlce, při níž Greta trochu povytáhla obočí, se Kate plaše usmála a župan si svlékla. Elegantní blondýna jí přetáhla šaty přes hlavu, vzadu jí je zapnula a uhladila hedvábnou látku na bocích. Pochválila jí prsa a uvolněně hovořila o večeru, který je čeká. O lidech v přízemí, o své návrhářské firmě a Kate si přestala připadat trapně.

„Když jsem začínala, pomohla mi Dominikova žena,“ vysvětlila jí Greta. „Ukažte, zapnu vám ty perly. Staly se z nás velké přítelkyně.“ Ovinula Kate perly kolem krku. „Takže Dominik je rád, když oblečení z mé dílny vidí na lidech.“

Neexistoval jediný rozumný důvod, proč by Kate mělo těšit zjištění, že manželka Dominika Knighta kamarádila s Gretou. Vůbec to nevylučovalo možnost, že se Dominik s Gretou později stali víc než pouhými přáteli. Ale nedokázala si pomoci. Měla z toho radost.

I když by jí to mělo být jedno.

I když život mimo realitu je jen pro fanoušky fantasy.

Navíc se zítra vrací domů.

„Vyčešu vám vlasy.“

Kate se rázem ocitla ve skutečnosti a pokusila se Gretu zarazit. Neměla ráda sponky ve vlasech. Ale nemusela se vůbec namáhat. Copak všichni v Knight Enterprises vypili nějaký odvar, po kterém s nimi nejsou žádné žerty? napadlo ji, když se Gretě podařilo spoutat její kudrny a trochu je upravit.

Vůbec ne. Zjistila to, jakmile se přidala k lidem seskupeným v přízemí.

Přivítal ji hlasitý potlesk. Dostala sklenici šampaňského a zaměstnanci jí jeden po druhém blahopřáli. Nemohla si nevšimnout, jaké úcty Dominik Knight požívá u svých podřízených. Ani Král Slunce se nemohl měřit s výkonným ředitelem Knight Enterprises, pokud šlo o obdiv poddaných.

Ne že by nedovedl okouzlit. Dominik Knight by svým šarmem mohl plnit láhve a prodávat je po miliónech. S každým si popovídal a Kate potají sledovala, jak obchází celou místnost. Tu se usmál, tam podal ruku nebo řekl kompliment, který vyvolal potěšenou reakci. Jinde si s někým popovídal, pak se zdvořile omluvil a šel dál. Byl dokonale uhlazený.

Počkala, až k ní dojde. Nebyla sice nijak zvlášť zkušená, ale k naivním pannám už také nepatřila. Poznala jeho nenucený, nepřímý útok. Když se k ní výkonný ředitel Knight Enterprises přiblížil, kolega, s nímž mluvila, zmizel jako dvořan, který ustupuje králi.

„Ty šaty vám sluší,“ řekl, když se před ní zastavil. „Jsem rád, že jste si je vzala.“ Pomalu si ji chladně prohlédl od hlavy až k patě a pak se jí zase zadíval na usměvavá ústa. „Ty boty jsou taky pěkné.“

„Jsou dost výmluvné.“

„Pravda.“

Jak to dělá? Stačilo jedno lhostejně utroušené slovo a ona by mu nejradši skočila do náruče a slíbila mu cokoli. Ještě štěstí, že nepila. „Snažila jsem se těm šatům odolat, ale jak vidíte…“ Rychle po nich přejela rukou.

„Jsem rád, že jste neodolala. Říkal jsem si, že na vás Gretiny modely vyniknou.“ Usmál se. „A rozhodně jsem se nemýlil. Určitě má radost.“

Znovu nasadil chladný tón – náhle byl odměřený. V tom muži se nedalo vyznat. Chvíli působil zadumaně, pak pobaveně. A teď najednou odtažitě. „Určitě jí zadáváte hodně zakázek.“

Udiveně se na ni podíval. „Proč bych to dělal?“

„Takže vy obvykle ne…“

„Chápu, kam míříte. Ne, to opravdu ne.“ Otevřel ústa a chtěl něco říct, ale pak si to rozmyslel a místo toho se usmál. „Riskuju, že vás naštvu, ale zrovna mě napadlo, že v těch šatech vypadáte líp než v těch fádních khaki kalhotách.“

Tváře jí zčervenaly studem. „Takže jsem výjimečný sociální případ.“

„Řekněme, že jste celá výjimečná.“

Při těch slovech ji zaplavilo trochu jiné horko. Zvedla hlavu a připadalo jí, že se dívá do obrovské výšky, i když měla podpatky. Její oči se setkaly s úsměvem, který měl rozhodně daleko do úsměvu muže rodinného typu. „Snažíte se mě sbalit?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Všechny jeho touhy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.