Published by arrangement with HarperCollins Children´s Books,

a division of HarperCollins Publishers

Copyright © 2012 by Kiersten Brazier

All rights reserved

Original title: Endlessly

Czech edition © Fortuna Libri, Praha 2012

Translation © Emílie Harantová, 2012

Vydalo nakladatelství Fortuna Libri v edici Fortuna Teen

www.fortunalibri.cz

Redigovala Hana Müllerová

Odpovědná redaktorka Alena Peisertová

První vydání

Žádná část této publikace se nesmí reprodukovat, ukládat do informačních

systémů ani rozšiřovat jakýmkoli způsobem, ať už elektronicky, mechanicky,

fotografickou reprodukcí nebo jinými prostředky bez písemného souhlasu

majitelů práv.

Všechna práva vyhrazena

ISBN 978-80-7321-683-2

PRO ELENU A JONAHA, MŮJ

ŽIVOT, MOU RADOST, MÉ

DVA MALÉ ZÁZRAKY

RŮŽOVÁ SE HODÍ KE VŠEMU

Draci se vyznačují jednou věcí: absolutně nic o nich nevím.

Čímž se můj úkol vystrašit mývaly a vyhnat je z uličky za jídelnou daleko víc zkomplikoval. Místo maskovaných minibanditů mě přivítalo světlé, hadovité tělo s ostny vztyčenými jako kopí podél páteře a na plecích. Tlamu mělo to stvoření téměř vlčí: dlouhý čenich proříznutý dvěma tlustými kly, které čněly nahoru a stáčely se přes ret. Jo, a drápy. Ostré drápy. „Ty nejsi mýval,“ zašeptala jsem.

„Nene, děvenko, já nejsem žádná malá šelmička.“ Vzduch chutnal jako dřevěné uhlí, když mu z hrdla vyšel ten hlas, vysoký a hladký a bezvěký, a na okamžik mě šokoval víc než skutečnost, že se za popelnicemi vyskytuje drak. A mluvil. No, ovšem že mluvil, Evie. Protože taky, který drak, jenž má o sobě nějaké mínění a vybírá popelnice, by nemluvil! Byla jsem vyděšená a otrávená zároveň. Aspoň však ten drak nepáchl jako jednorožci.

Jenže zase – jednorožci jsou býložravci.

Drak se zhluboka nadechl, z hrudi se mu začala linout zlatavá záře. Pro jednou jsem si nemyslela, že by to světlo nějak souviselo s jeho duší. S duší ne; tady byl rozhodně ve hře oheň. Neměla jsem čas proběhnout dveřmi zpátky a zavřít je za sebou, než mě drak usmaží – a taky jsem nedávala těm dveřím proti drakovi přílišnou šanci. Mohla jsem se dát na útěk uličkou, ale neměla jsem ponětí, jak rychlé to stvoření je. Rozhodla jsem se mluvit na rovinu. „Máš v plánu mě sníst?“ zeptala jsem se.

„Ty po tom nějak prahneš?“

„Ne, to vážně ne. Zimní ples bude co nevidět, a ten se sám nenaplánuje, takže pro mě je to tak trochu nevhodné načasování. Nemůžeme to přesunout?“ O krok jsem ucouvla. Lidé přece bojovali s draky, že? Já bych to taky zvládla. Potřebovala jsem jedině plnou zbroj. A meč. Nebo kyj. Nebo někoho s kyjem.

Dveře za mnou se otevřely, uličku zaplavilo světlo z kuchyně a já jsem vyjekla úlevou.

„Tady jsi,“ ozvala se Nona. Pokývla drakovi na pozdrav.

„Vy dva se znáte?“ Proč mě to vlastně překvapilo? Duch žijící ve stromech samozřejmě musí znát draka, který dovede mluvit a potuluje se v uličce za restaurací, stejně jako zná všechny ostatní podivné paranormály, kteří se v poslední době ukrývali ve městě. A já jsem nepochybovala o tom, že tohle setkání zůstane naprosto bez vysvětlení.

A já jsem si moc potřebovala sehnat novou práci.

„Evelyn, zanesla jsem tvým kamarádům mléčný koktejl. Pěkně si užijte večer.“ Nona se na mě poklidně usmála, prošla kolem draka ke konci uličky, kde k městu dorůstal les. Drak na mě upřel jedno žhoucí, tmavě růžové oko, pak zamrkal.

Zapomeň na nové místo. Potřebovala jsem si sehnat nové město.

Kolem mě profičel v mohutném náporu vítr a vehnal mi vlasy do úst. Drak několikrát elegantně zahopkal, pak se jako had protáhl vzduchem za Nonou.

„Nádhera,“ zamumlala jsem, zamířila jsem do kuchyně a zavřela jsem – a poté zamkla – dveře. „Jsem ráda, že Nona má nového kamaráda.“ Zhluboka jsem se nadechla, abych si vyčistila dutiny od pachu kouře, který v nich přetrvával, narovnala jsem se a vešla jsem do hlavní části jídelny. Právě jsem se setkala s drakem a nevyšla jsem z tohoto střetu v podobě uhlíků. Byla jsem připravená bojovat.

„Tak,“ zahlaholila jsem, usadila jsem se v boxu v rohu a zamračeně jsem se zadívala na pět ostatních dorostenců, kteří v něm seděli, „kdo tvrdí, že růžová není dobrá barva na tenhle ples?“

Odhodila jsem pořadač s materiály na omšelý květovaný gauč v našem bytě. „Vážně, růžová je neutrální barva! A co je vlastně elegantního na námořnické modři? Nikdo nikdy neřekne: „Hele, víš, co je elegantní? Námořnická modř!“

Arianna obrátila mrtvé oči v sloup. „Na růžové není naprosto nic neutrálního. Oni potřebují barvu, která by vypadala dobře jako pozadí k jakémukoliv odstínu šatů.“

„A jaká barva se pere s růžovou?“

„Oranžová?“

„No, jestli se tam někdo objeví v oranžových šatech, zaslouží si, že se ty barvy budou mezi sebou prát. Jo.“

„Vychladni. S námořnickou modří se toho dá dělat spousta.“

Klesla jsem na gauč vedle ní. „Možná jo. Snesla bych námořnickou modř se stříbrnými odstíny. Hvězdy?“

„Nuda.“

„Sněhové vločky?“

„Heleďme se, ty teď začínáš projevovat tvůrčího ducha pro zimní ples.“

Jako obvykle jsem její tón ignorovala. Byla jsem ráda, že je Arianna tady. Poslední dobou bývala hodně pryč. „Hmmm… možná něco jemnějšího. Jako třeba téma voda a mlha?“

„Já… vlastně se mi to svým způsobem líbí.“

„Chceš mi pomoct s těmi nákresy?“

Předklonila se a pustila si Easton Heights. „Vymyslet dekoraci na nějaký hloupý ples je jedině tvá věc. To ty ses rozhodla, že se budeš víc angažovat ve svém ,normálním‘ životě. Já bych nejradši spala navěky dva metry pod zemí.“

„Teď nejspíš není nejvhodnější doba o tom mluvit, ale já jsem se taky zavázala, že pomůžu s kostýmy na jarní hry. A protože nevím vůbec nic o šití, tak jsem tě tam připsala jako jakousi dobrovolnou výpomoc.“

Vzdychla, projela si jednou mrtvolnou rukou s krytím ježaté červenočerné vlasy. „Já tě jednou zabiju ve spánku!“

„Hlavně aby to nebolelo.“

Broukaly jsme společně úvodní melodii seriálu, který skončil právě ve chvíli, kdy se rázně otevřely dveře a prošel jimi můj přítel. Vysoukal se z kabátu, rozzářil se a upustil chlupatou tašku. „Volný! Co jsem zameškal?“ zeptal se Lease. Tváře měl zrůžovělé chladem a vodové oči pod tmavými duhovkami jeho krytí rozzářil úsměv.

„Prohrála jsem při hlasování o barvách na ples, poslední epizoda Easton Heights začne za tři minuty, pak už to budou jenom reprízovat, a Arianna mě zavraždí ve spánku.“

„Hlavně aby to nebolelo.“

„To jsem jí říkala!“

Lease mě sevřel do náručí, otočil se a posadil se na gauč se mnou na klíně. Těchhle jeho vánočních prázdnin jsem se nemohla dočkat. Po těch bláznivých událostech posledního měsíce, jejichž součástí bylo zjištění, že můj otec je víla, kdy mě pomstychtivý Jack opustil na Vílích stezkách, ale já jsem nakonec přece jenom našla cestu k Leaseovi – jsme potřebovali být nějakou dobu spolu, abychom se vzpamatovali. Já jsem dospěla k závěru, že tohle je ta jediná odpověď na můj život, kterou potřebuju. Už žádné starosti s tím, kolik času ještě mám, už žádné nervování ohledně toho, co jsem nebo co nejsem. To, co jsem, je teď, tady. A šťastné.

„Ještě něco?“ zeptal se a pohrával si s mými vlasy.

„Jo, v uličce za jídelnou je drak a kamarádí se s Nonou.“

Lease se na mě zamračil, teplými prsty mě podpíral vzadu na šíji. „A tohle mi říkáš až po vylíčení plánů na barevné ladění nějakého plesu a převyprávění nové epizody ze seriálu pro puberťáky?“

„Existují určité priority, Leasi. Priority.“

Na konferenčním stolku se mi během reklamy rozpípal komunikátor MAZP, čímž jsem si od Arianny vysloužila mrazivý pohled. „Jestli začne pípat během nějakého dialogu, rozbiju ho na kusy.“

„Promiň! Říkala jsem Raquel, aby mi volala na normální mobil. Ten je hezký a růžový a místo toho protivného pípání hezky zvoní. A já pro MAZP teď stejně nemůžu nic dělat.“

„Vzhledem k celé té záležitosti s přepravou bez víly je to teď jaksi bezpředmětné.“ Lease se snažil, aby to neříkal příliš radostně, ale já jsem věděla, že ho to vskrytu nesmírně těší.

Nebyla jsem si jistá, jak se mám cítit. Bylo fajn stýkat se zase s Raquel a mně nevadilo vypomáhat MAZP způsoby, jakými jsem chtěla já. Ale nepocestuju nikam s vílou. Velmi malá část mého já by ráda věděla, zda bych nemohla používat Vílí stezky sama. Ale to byla jen velmi, velmi malá část, ostatní části mé bytosti se domnívaly, že tahle část je praštěná a chtěly ji umlčet. Nikdy už se nevrátím do té inkoustové, prázdné tmy.

Komunikátor se znovu rozpípal a Arianna na něj vrhla tak vražedný pohled, že jsem ho popadla ze stolku a utíkala jsem s ním do svého pokoje, než ho Arianna pošle předčasně do výslužby.

„Raquel, vážně! Prostě mi volej na mobil!“ vykřikla jsem do sluchátka.

„Evelyn,“ ozval se silný hlas, který rozhodně nepatřil Raquel.

„Já – Kdo je to?“

„Anne-Laurie LeFevreová, supervizorka. Raquel už není tvoje nadřízená; budeš podřízená mně.“

„Cože budu?“

„Odteďka budu mít dohlížecí pravomoc v MAZP já. Potřebujeme si probrat tvůj harmonogram a pozměnit současné uspořádání. Budeme se muset zabývat i několika přestupky.“

„No – tak pěkně po pořádku. Já nejsem zaměstnanec MAZP. Vy tudíž nejste ani moje supervizorka ani nade mnou nemáte žádné pravomoci. Za druhé a především, já pracuju s Raquel. Jedině s Raquel. Ví vůbec o tomhle? Chci s ní mluvit.“

„Raquel není k dispozici; byla přeřazena.“

„No, to já taky. Přeřazena do vlastního života. Takže vám děkuju neděkuju a už mi nevolejte.“ Přerušila jsem spojení a zamračeně jsem zírala na komunikátor. Který zapípal – už zase. Ignorovala jsem příchozí hovor a vytočila jsem Raquel, ale hovor se nespojil; možná byla příliš vytížená svým přeřazením, ať už to znamenalo cokoliv. Musím ji nějak sehnat a zjistit, co se to v MAZP děje. Když jsem pro ně začala znovu pracovat, všichni jsme se dohodli, že to bude na smluvním podkladě a já můžu odejít, kdykoliv budu chtít. K někomu se tahle dohoda zjevně nedostala. Ale Raquel se o to postará.

„Evie! Reklama už skončila!“ zaječela na mě Arianne. Zamračeně jsem si vsunula komunikátor do osvědčené zásuvky s ponožkami.

Když jsem vešla zpátky do obýváku, Lease vstal a hodil si přes rameno tašku. „Kam jako myslíš, že půjdeš?“ Sebrala jsem mu kabát a nepouštěla jsem ho. Vždyť sem teprve před chvílí přišel. V žádném případě ho nenechám odejít někam jinam.

„Musím vyřídit pár velmi důležitých věcí.“

„Co je prosím tě důležitější než se dívat na Easton Heights?“

„Pro tebe vánoční nákupy?“

Upustila jsem mu kabát do náručí a otevřela jsem dveře. „Nespěchej s tím vyřizováním.“

„Rád zjišťuju, že vám budu chybět.“

„Hezky se bav!“ Naklonila jsem se a vášnivě jsem ho políbila, pak jsem ho vystrkala ven a sedla si zpátky na gauč s melancholickým úsměvem ve tváři. „Přítel je to nejlepší na světě.“

„Zavři klapačku. Hned.“ Arianna se nepohnula, oči měla upřené na televizní obrazovku. Ozvalo se rázné zaklepání. „A vyřiď Leaseovi, ať už prostě vypadne!“

„Zapomněl jsi něco?“ zeptala jsem se a otevřela jsem dveře. Za nimi jsem s překvapením uviděla malou černošku v kostýmu. A Lease by se za ni určitě nepřestrojil. Rozhodně to byla normální žena, neměla žádné mimikry. „Ehmm, zdravím.“ V té chvíli jsem si všimla muže stojícího po jejím boku. Muže, který byl pod mimikry víla.

„Evelyn,“ začala žena hlasem z našeho telefonického rozhovoru, který jsem okamžitě poznala. To ne, píp. Ne tady, ne teď. Ne v přítomnosti mé nejlepší kamarádky upírky, která sedí přímo tady na gauči. To bylo to poslední místo, kde bych chtěla vidět kohokoliv z MAZP s výjimkou Raquel.

Napřímila jsem se a upřela jsem na Anne Něco-Něco ledový pohled. „Promiňte, ale já jsem vám snad řekla, že si klidně můžete přijít sem? Bylo mi potvrzeno, že už pro vás nepracuju. Vlastně počkejte.“

Odkráčela jsem zpátky do pokoje a vzala jsem komunikátor. „Tady,“ řekla jsem a vsunula jí ho do rukou. „Já už to nebudu potřebovat. Když jsem řekla, že budu mluvit jedině s Raquel, myslela jsem to tak, že budu mluvit jedině s Raquel. Můžete to beze všeho vyřídit dál. A jestli ještě jednou použijete vílu k dopravě do mého bytu, obě vás žahnu.“

Zabouchla jsem jí dveře před nosem, pak jsem si v panice přikryla ústa oběma rukama. MAZP. Tady. Ve městě, z nějž se pomalu stává epicentrum volně žijících paranormálů v USA. Přes všechny reformy, jimiž MAZP prošla, jsem si rozhodně nepřála, aby mému městu věnovali sebemenší pozornost. A mé restauraci, kde se to paranormály hemžilo, taky ne. Jak věděli, kde jsem? Raquel by jim to neřekla. Nebo ano? Ne. Nikdy. Musela jsem hned teď zavolat Davidovi. Musela jsem si promluvit s Raquel, abych se dozvěděla, co se to píp vlastně děje. A musela jsem se ubezpečit, že Arianna nikdy nebude vybavena kotníkovým stopovačem.

„Co chtěla?“ Ariannin tvrdý hlas prozrazoval náznak strachu.

„To nevím,“ zašeptala jsem. Srdce mi dosud prudce bušilo, když jsem upírala oči na zavřené dveře a přála si, aby tak zůstaly.

DRACI JSOU TU TAKY

„Zase se mračíš?“ Seděly jsme s Vivian na našem obvyklém temném svahu kopce, ale připadalo mi, že teď je tu větší tma než normálně, že hvězdy jedna po druhé s mrknutím pohasínají už ve chvíli, kdy se na ně ještě dívám.

„Cože? Ale ne. Jen si dělám obvyklé starosti. S paranormály se děje něco divného. MAZP začíná být nesnesitelná. Věděla jsi, že draci doopravdy existují?“

Vydechla si. „Vážně bys měla zauvažovat o celé té možnosti kómatu. Život je pak mnohem méně komplikovaný. Vlastně jedinou komplikovanou věcí tady jsi ty.“

„I kdyby ten nápad s kómatem zněl sebelákavěji, chyběly by mi všechny ty příjemné součásti života. Mám je ráda.“

„Fajn,“ řekla a znovu vzdychla. „Jenže mezi tvými návštěvami je to tu osamělé.“

Položila jsem jí hlavu na rameno. „Já vím. Co se to děje s hvězdami?“

„Nemám nejmenší tušení. Připadá ti to útulnější?“

Poslední hvězda zablikala a zhasla.

Sen s Vivian zmizel do temnoty.

Druhý den ráno, zklamaná tím, že jsem nedostala možnost zrekapitulovat nejčerstvější epizody z Easton Heights své sestře v kómatu, jsem proklouzla kolem Lease. Spal na květovaném gauči, kde usnul někdy v časných ranních hodinách. Trval na tom, že u nás zůstane přes noc a bude hlídat pro případ, že by se znovu objevil někdo z MAZP. Žaha, můj úžasný růžový paralyzér posázený falešnými drahokamy, třímal Lease dosud v rukou a vypadal s ním poněkud směšně. Musíme mu obstarat nějaký, který by se k němu hodil, možná v chladně modrém odstínu.

Neměla jsem pocit, že by půlnoční přepadení bylo zrovna ve stylu MAZP; bylo divné, že se tu objevili, to ano, ale nepatřili k typům, kteří se plíží někam po nocích. Byl to typ lidí, kteří z vás zvolna vysají duši svou byrokracií. I když znovu prováděli restrukturalizaci (což by nebylo nijak šokující vzhledem k tomu, že při Rethově pomstychtivém tažení za získáním svobody ztratili větší část vedení), potrvá ještě nějakou dobu, než začne cokoliv zavánět nějakou rozumnou politikou. Byla jsem u nich dost dlouho na to, abych chápala, jak pracují mezinárodní vládní agentury. Nesejde na tom, jestli regulují přepravu zboží, jako jsou ponožky, nebo přepravu mýtických bytostí, jako jsou zlomyslné víly. Papíry, formuláře, doklady, podpisy, právníci – věřte mi, celá ta věc je děsivější než upír s dozadu ulízanými vlasy.

Což ovšem neznamenalo, že jsem se necítila poněkud nervózní, ale Raquel už bude vědět, co se děje. Dá to do pořádku.

David mi před chvílí přeposlal její textovku, ve které stálo, že se sejdeme v naší kavárně za třicet minut. David mi nic bližšího neřekl a já jsem usoudila, že měla na mysli kavárnu Jitterburg, kde jsme spolu mluvily po mém střetnutí s trolly loni v říjnu. Jak David Raquel sehnal, jsem nevěděla. Odkdy jsou z nich kámoši, kteří si posílají textovky?

Potrvá mi minimálně pětačtyřicet minut, než se do té kavárny dostanu, za předpokladu, že chytnu příští autobus. Lease by mě tam zavezl, kdybych ho vzbudila a požádala ho o to, ale on spal včera v noci tak málo a já jsem navíc usoudila, že při všech těch ostatních starostech by se asi nedokázal vypořádat se svým stanoviskem vůči Raquel. Ti dva si nikdy nesedli.

Odolala jsem nutkání se posadit a dívat se na Lease ve spánku; když se mu něco zdálo, nepoznalo se to podle toho, že by se mu pod víčky pohybovaly oči, ale podle toho, jak jeho mimikry měnilo podoby jako zrychlený film. Někdy to bylo fascinující a nesmírně zábavné – ale taky trochu na hlavu vzhledem k tomu, že jsem se tam neustále objevovala já.

Když jsem vystřelila ze dveří do kuchyně, málem jsem zakopla o Grnlllll. „Co tu ještě děláš?“ podivila jsem se, a pak jsem uviděla Nonu, jak sviští kolem červených stolů, kolem nichž seděli paranormálové jako selkie Kari a Donna, tulení ženy, které se tady uvelebily. „Vždyť jste se měly evakuovat!“

Když jsem včera večer řekla Davidovi o své návštěvnici z MAZP, jíž nebyla Raquel, okamžitě se rozhodl dostat všechny paranormály z města. Já jsem byla pro, i když přemluvit Ariannu k tomu, aby se sbalila a odešla, bylo těžší, než jsem čekala. Nakonec oznámila, že půjde do Davidova odlehlého domu, protože chtěla být po ruce v případě, že bychom potřebovali pomoc. Ale tihle paranormálové neměli důvod tady být.

„Nono, vy všichni musíte odejít. MAZP ví, že jsem tady. Což znamená, že můžou vědět i to, že jste tady vy!“

Nona se na mě usmála a pokývla mi rukou, jako by to byla větev rozhoupaná větrem. „MAZP pro nás nepředstavuje hrozbu.“

Prohrábla jsem si prsty ohon a nevěděla jsem, co mám dělat. Potřebovala jsem vyrazit, abych se sešla s Raquel včas, ale taky jsem je potřebovala přesvědčit, aby odešli. Neměla jsem ponětí, co MAZP udělá, když bude chtít dát kotníkový náramek huldře, gnomovi, dvěma tulením ženám a, no, těm třem truchlivě krásným, ale jaksi děsivě vypadajícím ženám s dlouhými vlasy, které seděly – vznášely se? – v rohu, ať už to byl jakýkoliv druh paranormálních bytostí.

„Ne, vážně, oni by pro vás mohli být problém. Prostě jenom odejděte někam jinam, dokud nezjistíme, co se děje v MAZP. Nejspíš o nic nejde. Doufejme, že o nic nejde. Ale dokud to nebudeme vědět bezpečně, musím si být jistá, že jste všichni v bezpečí.“

„Drahé dítě,“ oslovila mě Nona, vřele se na mě usmála a vzala můj obličej do dlaní. Předklonila se a mechově zelenými rty se dotkla mého čela. „Už brzy.“

Odvrátila se a já jsem se zamračila a přidala si projev její náklonnosti na stále se rozrůstající seznam podezřelých věcí, které Nona dělá, pak jsem vytáhla telefon a podívala se, kolik je hodin. „Jejda! Ujel mi autobus.“

Kari na mě upřela své nemožně velké, kulaté hnědé oči. „Chceš někam dovézt? My tě můžeme svézt! Kamkoliv! Rychle!“

„Vy máte auto?“

Ona i Donna se navlas stejně rozesmály. Nejistě jsem se ohlédla na Nonu, která klidně utírala dlouhý pult, u nějž stály barové stoličky. „Až se vrátím, promluvíme si trochu déle.“

Vyšla jsem za tuleními ženami ven ke klasickému „brouku“, VW zaparkovanému na ulici. Byl to kabriolet barvy jiskřivé půlnoční modři s bílými koženými sedadly. „Vážně?“ zeptala jsem se . Jak si mohly dvě bytosti, které strávily větší část posledních dvou staletí v tulení podobě, pořídit takhle elegantní auto? A jak uboze jsem vedle nich vypadala já, když jsem ještě žádné neměla?

Vklouzla jsem na sedadlo pro spolujezdce vzadu a Kari usedla za volant.

„Jak sis obstarala řidičák?“ zeptala jsem se zvědavě. Já jsem chtěla na jaře nastoupit do autoškoly, ale možná mě zařadí do kurzu pro úplné začátečníky.

„Co je to řidičák?“ zeptala se Kari a vyrazila doprostředka ulice.

Á, píp.

Pevně jsem zamhouřila oči, prsty jsem se křečovitě chytla bezpečnostního pásu a do toho začal vyhrávat refrén mé nejnovější nejoblíbenější písně tlumený mou kabelkou. Uvolnila jsem ruku a vytáhla jsem mobil. Kari vybrala oslepující rychlostí další zatáčku, odstředivá síla mnou udeřila o okno.

„Zpomal!“ zaječela jsem a přiložila jsem si mobil k uchu. „Cože! Chci říct, nazdar!“

„Kde jsi?“ zeptal se Lease. Slyšela jsem paniku v jeho hlase. Sakra, měla jsem mu nechat vzkaz.

„Jsem na cestě do kavárny Jitterburg, mám tam schůzku s Raquel. Kari, strom!“ Prudce jsme se mu vyhnuly a pravá kola auta se ocitla ve vzduchu, pak s řachnutím dopadla zpátky na silnici. „Stromy autům neuhýbají! Auta uhýbají stromům!“

Stísněným prostorem se rozburácel Donnin štěkavý smích. Selkie nadšeně tleskala rukama.

„Co to provádíš? Jsi v bezpečí?“ zeptal se Lease a snažil se překřičet hluk v pozadí, který se ozýval ode mě z auta.

„Teď zrovna tak úplně ne, ne. Červená! Červená!“ Proplachtily jsem křižovatkou i tak a jednomu SUV chybělo tak málo k tomu, aby nám urval nárazník, že jsem mohla spočítat zuby jeho řidiče jednotně vyceněné ve šklebu hrůzy. „Zajeďte k chodníku! Já vystupuju!“

„Ale vždyť tam ještě nejsme,“ namítla Kari a celá se otočila, aby na mě mohla upřít kulaté vodnaté oči.

„Koukej se na silnici! Na silnici! Stát, stát, stát, stát stát stát STÁT!“

Kari zamrkala, pak se otočila, dupla nohou na brzdy a sešlápla je až k podlaze. Popoletěla jsem na sedadle dopředu, pás se zablokoval a zaryl se mi do klíční kosti tak tvrdě, až jsem si myslela, že tam budu mít modřinu. Celým volkswagenem projel skřípavý zvuk, a když jsme konečně zastavily přímo uprostřed ulice, měla jsem nos plný štiplavého pachu pálící se gumy.

„Zavolám ti zpátky,“ ujistila jsem Lease třesoucím se hlasem a pak jsem telefon zamáčkla.

Donna vyskočila a přehoupla se přes sedadlo dopředu. Soucitně se usmála, když jsem vypadla z auta a přistála jsem na všech čtyřech na chodníku, kde jsem si vděčně opřela hlavu o zmrzlý beton.

Dobře, je možné, že přece jen jsou nějaké formy přepravy, které jsou ještě horší než ruka víly.

Donna mě poplácala po zádech, ale vložila do ruky trochu moc síly. „To bylo zábavné!“ konstatovala. „Kam pojedeme příště?“

„S vámi dvěma už nikam, nikdy.“

Otočila jsem se a sedla jsem si. Kari nechala auto namístě, na kterém zastavila, a přešla k nám. S tázavě povytaženým obočím se ke mně obrátila. „Jsi v pohodě, Evie?“

„Ne! Málem jsi mě zabila!“

Rezolutně zavrtěla hlavou. „Ale ne! My jsme tady kvůli tomu, abys byla v bezpečí. Vždycky v bezpečí. My tě máme na starosti.“ Hrdě se usmála.

„Vy snad nejste –“ Zarazila jsem se a přiměla jsem se nasadit na tvář klidný úsměv. Selkie postrádaly jakékoliv umění přetvářky. Nona na mé otázky odpovídala vyhýbavě, ale selkie možná nevěděly, že to mají dělat také. „Jasně. Samozřejmě! Povězte mi, kdo vám dal na starost moje bezpečí?“

„Nona!“

Donna souhlasně přikývla. „A ten zářící muž.“

„Zářící muž?“ zeptala jsem se. „To myslíte Lease?“

„Ne, ten zářící muž s vlasy a očima jako slunce.“

Odhodlaně jsem se dál usmívala. „Reth? Ta víla?“

„Víla, ano! Ale on se tak nejmenuje; nikdy nám své jméno neřekl. Je zářivý. A hezký. Dělá mi dobře, když se mnou mluví.“ Donna zdvihla ruku, uhladila si nádherné ořechově hnědé vlasy a zasněně se usmála.

„Já jsem to věděla! Věděla jsem, že Nona pracuje s Rethem!“ Vstala jsem a třásla jsem se zuřivostí. Třebaže David neoblomně trval na tom, že můžu tomu zlému duchovi stromu důvěřovat, už několik měsíců jsem věděla, že se s ní něco děje. A teď pověřuje selkie, aby mě pro Retha sledovaly?

„Ty se zlobíš?“ zeptala se Kari. Starost se v jejích očích sbírala jako slzy. „Udělaly jsme něco špatně?“

Zhluboka jsem se nadechla, řezavě studený vzduch mi vyplnil plíce a zaštípal mě v krku. Ony za to nemohly. Selkie byly nevinné a šťastné jako tuleni hrající si ve vlnách. Jejich nesmrtelné životy nebyly ničím jiným než jakousi věčnou hrou. Dělaly prostě to, co se jim řeklo– co bylo podle jejich názoru nejlepší. „Ne, neudělaly jste nic špatného. Díky.“

„Dobře! Tak pojeďme ještě kousek!“

„NE! Chci říct, ehm, že chci jít zbytek cesty ke kavárně pěšky, protože už tam skoro jsme. Ale vy dvě můžete jet. Lease pro mě přijede a s ním jsem vždycky v bezpečí.“

Donna se pochybovačně zamračila. „Víš to jistě? Můžeme zůstat. Zapletu ti vlasy do copu!“

„A já mám v autě lak na nehty!“ oznámila pyšně Kari a poskakovala dychtivostí.

„Ne, měly byste jet a říct Noně, že jsem v bezpečí. Mohla by si dělat starosti.“

„Máme třeba čekat někde, kde na nás nebudeš vidět, jako to děláme, když jsi ve škole?“

Zmrazila jsem obličej do masky úsměvu, ale měla jsem pocit, že mi žíly na krku explodují: tak prudce v nich bušil vztek. Neunikla jsem přece z dozorčího sevření MAZP kvůli tomu, aby mě špehoval duch stromu a můj praštěný vílí expřítel. „To už nemusíte. Mluvila jsem dneska s Nonou a ona říkala, že bude v pohodě, když mě vy dvě necháte samotnou.“

Kari přimhouřila oči a změnila tak jejich tvar z téměř dokonalých kruhů v úzké mande. „Víš jistě, že něco takového říkala?“

„Naprosto.“

Ještě chvíli se na mě dívala, pak pokrčila rameny a na rtech jí znovu zahrál úsměv. „No tak dobře! Nashle pak!“

Donna mi vesele zamávala, obě se vrátily do auta a s kvílením pneumatik odjely. Dívala jsem se za nimi, dokud mi nezmizely za rohem, pak jsem se co nejrychleji rozběhla ke kavárně. Když jsem tam dorazila, zhroutila jsem se na vnější zeď z tmavých cihel a prudce jsem lapala po dechu.

Jak dlouho už mě sledují? Kteří další paranormálové v tom ještě jedou? Nona a Grnlllll určitě, ale ty jsem podezírala už předtím. Ty tři podivné ženy dneska dopoledne – už jsem je viděla předtím, jak mluví s Nonou. Ten drak? Nasadila snad na mě draka, aby mě sledoval? Vzhlédla jsem podezíravě k obloze, ale neviděla jsem žádné bílé stvůry kroutící se řídkými mraky.

A co… Arianna? Kousla jsem se do rtu. Ta se mnou koneckonců bydlí. Kdo by mě mohl sledovat líp než moje spolubydlící? Opřela jsem si hlavu o drsné nerovné cihly za sebou. Zatoužila jsem, aby se mi vrátila Lish. Nikdy, vůbec nikdy jsem o ní nemusela pochybovat ani se zamýšlet nad jejími pohnutkami. Věděla jsem, že je to moje kamarádka, ať se dělo, co se dělo. Byly jsme tu my dvě proti ostatnímu světu a já jsem někdy nevěděla, kde je vlastně moje místo, když jsem nemohla mluvit s ní.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Paranormálové 3 - Jednou pro vždy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.