Marie Kurková

Kdo zabil...

(18 skutečných případů)

nakladatelství IRGONA

Pánev

„Jaruš, seš kouzelnice.” Pětačtyřicátník sedící za prostorným jídelním stolem se zaklonil na židli, slastně mlaskl a pohladil si značně vystouplé bříško. Jo, dobře vařit, to uměla jeho žena vždycky! A kdyby chtěl být k sobě upřímný, musel by si přiznat, že v poslední době ho nejvíce vzrušuje přeplněná lednička a Jářina pánev. Samozřejmě, že ta kuchyňská. Co na ní umí připravit, to je až k nevíře. Z fleku by mohla jít do Alcronu radit šéfkuchaři. Však se také domácí strava hodně podepisuje na jeho figuře. Nevadilo mu to. Holky nehoní a obchodům to neškodí. Právě naopak. Když nasadí masku bezelstnosti a vyvalí bříško, kšefty se hýbou. Jen naposledy to nějak nevyšlo. Zamračil se při té vzpomínce.

„Co už zase vymejšlíš?” Jaroslava, uklízející špinavé nádobí ze stolu, jako by uhodla jeho myšlenky. Ostatně, nebylo to těžké. Její o pět let starší manžel už myslel jen na dvě věci – na dobré jídlo a na to, jak přijít k penězům. Znala ho jako své boty.

Nedávno oslavili stříbrnou svatbu a z těch pětadvaceti let společného života nebyly všechny roky zalité sluncem. Zvláště na dobu před jedenácti lety nevzpomíná ráda. Za rozkrádání majetku dostal její manžel dva roky. Ale kdyby z toho rodina alespoň něco měla, pomyslela si sobecky. Kromě úšklebků a výsměchu – nic. A jak těžko tehdy dětem vysvětlovala, že tatínek je sice zloděj, ale dělal to všechno jen pro ně. Zdeně bylo tenkrát deset, Vašíkovi osm – už měli svůj rozum. Zaplať Pánbůh, že si dnes žijí vlastní životy. A ten její pandrhola zase začne dělat blbosti.

Podezření měla už delší dobu. Podivní kamarádíčkové, telefonáty, při nichž z Vladimíra zpravidla vypadlo pouze: „Budu tam.” A pak spěšné oblékání.

Na otázku, kam jde, se smíchem odpovídal, že za holkama. A když dál naléhala, uzavřel se do sebe a jen vrčel: „Tobě se zpovídat nebudu.”

A pak přišel a přinesl jí zlaté náušnice, drahou kabelku, dal jí peníze na parádu. Už se neptala, odkud je má. Stejně jediné vysvětlení, které pro ni její manžel měl, bylo: „Musíš mi věřit.”

Jen aby mu věřili také ti, co jsou za kladení podobných otázek placení, pomyslela si.

V poslední době se stále častěji lekala domovního zvonku. Není to policie? Se svým strachem se zatím Vláďovi nesvěřila. Ale co kdyby mu to řekla teď? Po obědě je dobře naladěný… Než se však stačila nadechnout, zazvonil telefon.

„Vezmu to,” nabídla se.

„Ne, díky. Je to pro mě,” vyskočil od stolu. Zase slyšela jen: „Jasně. Už jedu.”

„Kam jedeš,” vzpěnila se v ní krev. Jen taktak že nepraštila talíři o kuchyňskou podlahu.

Beze slova se k ní otočil zády.

„Tak kam?!” ječela s pánví v ruce. „A podívej se mi do vočí, když s tebou mluvím!”

„Jaru, musíš mi…,” pomalu se k ní přibližoval.

„Co musím?! Věřit ti?! A policajti ti budou taky věřit?!”

„Nevyřvávej tady o policii. Ještě tě někdo uslyší,” lekl se Vladimír a přiskočil ke své ženě. Ta v jakémsi sebeobranném gestu zvedla litinovou pánev a udeřila. A do rány mířící na Vláďovu hlavu dala všechen svůj strach, obavy, zlost, touhu zastavit ho.

„Jaru,” téměř němě hlesl a v překvapení se odporoučel k zemi.

A mám omastek na koberci, proběhlo jí hlavou vzápětí, co v ní toto jedno jediné gesto uvolnilo dusivé napětí poslední doby. Dříve než si však stačila uvědomit osvobozující pocit, všimla si pramínku krve u Vláďovy hlavy. Rozklepala se jí kolena. Zabila ho? Ne! To není možné! Není přece tak snadné někoho zabít!

„Vladimíre! Vládíčku!” Fackami se snažila svého muže přivést k vědomí. Marně. Bezvládné tělo nejevilo nejmenší známky života. Zabila ho! Zavraždila!

„Odpusť mi to. To jsem nechtěla, opravdu nechtěla,” vzlykala. Jako robot vstala, sebrala ze země špinavou pánev a pečlivě jí umyla. Stejně pečlivě vyčistila i mastné skvrny z koberce. Už se rozhodla – všechno ohlásí na policii. Určitě sem přijdou, tak ať je tu alespoň pořádek. A Vladimír? Chvíli nad jeho tělem nerozhodně stála a pak mu otřela zkrvavenou skráň. Rudou skvrnu na koberci vyčistí až pak. Až bude po všem. Automaticky se oblékla do baloňáku a vyběhla ven.

* * * *

Před mladým nadstrážmistrem vykonávajícím na policejní stanici dozorčí službu stanula lehce zadýchaná.

„Chtěla bych oznámit, že jsem zabila svého manžela. Pánví.” Úleva, která se jí rozlila po tváři, policistu poněkud zmátla. Zase jedna z těch vyšinutých, co sem chodí hlásit zločiny.

„Dobře, paní… paní…”

„Kotrbová,” napověděla mu. „Jaroslava.”

„Váš občanský průkaz, paní Kotrbová.”

„Já ho nemám. Teda mám, ale doma,” rychle se opravovala. „Myslela jsem, že půjdete se mnou. Nebydlím daleko.”

„A kde bydlíte?”

Nadstrážmistr si naškrabal adresu na kousek papírku a posadil Jaroslavu Kotrbovou do místnosti pro návštěvy. Vzápětí na to podal hlášení operačnímu důstojníkovi.

Kapitán kriminální policie Jiří Korda, muž s prošedivělou hřívou vlasů a bohatými zkušenostmi, si po nadstrážmistrově raportu nahlas povzdechl: „Tak tu máme další vraždu. Jestli dobře počítám, je letos šestadvacátá. Starej se zblázní.”

„Tak ať se vykašle na statistiku. Je to stejně jen přesný souhrn nepřesných čísel,” uchechtl se detektiv Rudolf Smutný sedící proti svému nadřízenému. „A o co jde?”

„Třeba o nic, když se ukáže, že si to ta baba vymyslela. V opačném případě o domácí zabíjačku.”

Sarkasmus, který zazněl v kapitánových slovech, byl nejrozšířenějším receptem detektivů z odboru násilných trestných činů na to, jak si zachovat čistý rozum. Denně měli na stolech jen to nejhorší, co člověk dokázal vymyslet a udělat. Probrat se všemi těmi informacemi plnými nesmyslné brutality, sadismu, utrpení a špíny bylo mnohdy nad lidské síly.

„Pošlu tam někoho z místního oddělení, ať to omrkne a paní Kotrbové zatím uvařím kávu, ne? Třeba z ní vypadne něco rozumného,” chopil se hned iniciativy Ruda Smutný.

Mýlil se však. Paní Kotrbovou nepřiměl k řeči ani velký hrnek vonícího turka. Vstoupila jako ve snách do místnosti, kde oba kriminalisté seděli, nepřítomně se usmála na Jiřího Kordu i Rudolfa Smutného a tiše pronesla: „Já ho zabila.” Zavrávorala a Ruda Smutný měl co dělat, aby padající ženu zachytil. Omdlela.

„Povol jí knoflík u krku,” celkem zbytečně radil Korda a řítil se k oknu, aby vpustil do zakouřené místnosti čerstvý vzduch.

„Paní Kotrbová, paní Kotrbová,” třásl ženou detektiv Smutný. „Slyšíte mě?!” křičel na ni, když zahlédl, že se ženina víčka zachvěla.

Pomalu otevřela oči a nechápavě se rozhlédla po místnosti: „Kde to jsem?”

„Jste na policii, paní Kotrbová. Přišla jste sem ohlásit vraždu manžela?”

„Já? Vraždu? Proč? Nechápu…”

Nechápali ani kriminalisté. Ještě chvíli se pokoušeli vrátit ženě paměť a nakonec to vzdali.

„Zavolej doktora,” rozhodl Korda a bezmocně vzdychl.

„Vy jste ji ale vyřídili,” zavtipkoval si o chvíli později starší lékař Záchranné služby. Když však viděl, že jeho dávný přítel nemá na žerty vůbec náladu, nasadil omluvný výraz. „Promiň. Víš, že jsem to tak nemyslel. Máte toho plný zuby. Však my také. Ta ženská bude s největší pravděpodobností v pořádku. Do hlavy jí sice nevidím, ale podle všeho trpí amnézií, ztrátou paměti. To se někdy po velkém otřesu stává. Je to dočasné. Jen ti neřeknu, jestli si vzpomene za hodinu, za den nebo za měsíc… Musíte si prostě poradit bez ní,” loučil se doktor.

Kapitán Korda kýval na souhlas a v duchu doufal, že si Jaroslava Kotrbová vraždu manžela vymyslela. Doufal marně. Telefonát z místního oddělení policie potvrdil šestadvacátou vraždu tohoto roku.

„Oběť leží v předsíni. Na chodbě hlídkuje jeden z našich chlapců, aby tam náhodou někdo nevlez a nezničil stopy. Pošlete výjezdovku?” ozývalo se ze sluchátka v Kordově dlani.

„Jedeme tam,” potvrdil kapitán a než stačil dodat obligátní „končím”, sluchátko zaševelilo: „Připravte se na čtvrté patro bez výtahu.”

* * * * *

„Jak to, že zmizel?! Co jste tu, chlape, sakra, dělal?” hlas Kordy duněl chodbami starého činžáku, až se třásly okenní tabulky. Uniformovaný policista, jemuž byly hlasité výtky určeny, jen nešťastně krčil rameny: „Opravdu jsem nikam neodešel. Pořád jsem tu stál přede dveřmi. Přišel jsem přesně ve 14:18. Viděl jsem, že jsou dveře pootevřené, strčil jsem do nich nohou a ten chlap ležel hned v předsíni. Dveře jsem zase zavřel, zavolal na oddělení a stál tu, dokud jste nepřijeli vy.”

„Tak mi teda řekněte, kde ta mrtvola je,” už tiše pronesl Korda.

* * * * *

To tu ještě nebylo. Mají vražedkyni a nemají oběť. To je jako by se nic nestalo. Ale stalo. A zdá se, že pachatelka neponechala nic náhodě. Pečlivě umyla vražednou zbraň a nebýt té krvavé skvrny na koberci… vlastně nebýt ženina přiznání. Proboha, proč se ta ženská přiznávala? Že by pozdní výčitky svědomí? Anebo měla komplice? Koho?

Když Jiří Korda vyslovil tuto domněnku, získal v jejím světle zdánlivě jednoduchý případ domácí rozepře nové rozměry.

Proč by se Jaroslava Kotrbová chtěla zbavit manžela? Tak zněla základní otázka. Měla snad milence a manžel se stal nepohodlným? Vraždu mohli připravit společně, ale jí nakonec selhaly nervy. On zachoval chladnou hlavu a mrtvolu odklidil. Kde není žalobce, není ani soudce.

„Že by měla chlapa?” pochyboval detektiv Smutný. „Ona mi spíš připomíná shánčlivou puťku. Takovou, co dobře vaří a stará se jen o manžela, dětičky a rodinu.”

„Nech na hlavě. Takových jsem už viděl. Děti vyletí z hnízda, muž je už jen přes jídlo a ona touží po troše té něhy. Ale budiž, lásku do toho nepleťme. Praštila ho tedy pro peníze?” dál rozvíjel možné teorie Korda. „Jestli je to bohatá vdova, mohl se kolem ní motat nejeden vykuk. Prověř, Rudo, s kým se v poslední době stýkala, kam chodila, komu se svěřovala, co o ní říkají sousedé a také rodinné finance. Však víš, standardní postup. Já zatím zjistím, čím se vlastně živil Kotrba.”

* * * * *

Co? Kdo? Kde? Kdy? Jak? Proč? S kým? – to je sedm pádů kriminalistické abecedy. Odpovědět na všechny tyto otázky znamená úspěšně vyřešit případ. Ovšem nalézt správné odpovědi, předpokládá mít svatou trpělivost a mravenčí píli. Protože sestavit z nasbíraných informací a postřehů pravdivou mozaiku lidského osudu je mnohdy úkolem pro Boha. A v případě Kotrba všechno skřípalo už od samého začátku.

Co je to vlastně za případ? Vražda? Ublížení na zdraví s následkem smrti? Případ ukradené mrtvoly? A mají vůbec nějaký případ? Výsledky z laboratoře potvrdily, že zaschlá krev na koberci je opravdu lidská - krevní skupina AB, Rh +. Ale byl obětí skutečně Vladimír Kotrba? A byla to právě jeho žena, kdo proti němu pozvedl tu pánev? Nekryje Kotrbová svou výpovědí faktického vraha? Ostatně i nad vražednou zbraní se vznášel velký otazník. Technik sejmul z litinové pánve jen několik otisků, které patřily nebohé ženě, ale ani sebepečlivější prohlídka v laboratoři nedokázala, že by se jí opravdu vraždilo.

„Kotrbová je čistá jako lilium,” začal druhý den ráno nepříliš vesele s hlášením Rudolf Smutný. „Říkal jsem to hned – je to puťka. Všude na ní pěli jen chválu. Sousedi, známí i v práci. Aby prý měla chlapa bokem – to je vyloučený. Tichá, milá, spolehlivá. Nikomu se moc nesvěřovala, ale uzavřená nebyla. Spíš taková vrba. Každého vyslechla, a třebaže neporadila, pomohla tím, že si našla čas na strasti druhých. A je to prý vynikající kuchařka. Její kolegové mi prozradili, že jí prý pánev v rukou jen hraje,” spiklenecky zamrkal detektiv. „Jo, jen ta její kamarádka mi řekla, že se jí Jarka, jako Kotrbová, zdála v poslední době nějaká zamlklá. Ale nechtěla jí prý nic říci. Jen naznačila něco o manželových obchodech. A víte, že Kotrba seděl? Za rozkrádačku. Ale už je to aspoň deset let.”

„A zdá se, že se ptáček zase zapletl do sítí podvodů,” zabásnil si Korda. „Zastavil jsem se u kluků na hospodářský. Mají políčeno na partu, co tu kšeftuje s cigaretami a pančovaným rumem a Kotrba v tom bezesporu jede také. Navíc tahle partička asi dvakrát nabídla k odběru větší množství prvotřídní vodky, ale dodala lahve plněné vodou. To víš, s udáním k nám nikdo nespěchá, ale určitě si to také nenechá jen tak líbit. Možná je to stopa. Třeba si někdo z napálených chtěl s Kotrbou vyřídit účty a vzal ho po hlavě. Jen mi tam nesedí to přiznání Kotrbové. Že by vrahy viděla a oni ji vydírali? Má přece dvě děti, takže je zranitelná a možné to asi je...”

„Ale ty nic nevědí,” skočil nadřízenému do řeči detektiv Smutný. „Jak jsem pochopil, domů se sice vracejí často, ale jedním z důvodů je tatíkova štědrost, o níž by maminka neměla vědět. A kde fotr bere peníze, o to se moc nestarají. Hlavně, že dává.”

„Jen se moc nerozčiluj, nevíš, co tě čeká za pár let,” zklidňoval policista se šedivými skráněmi svého mladšího kolegu a před očima mu běžel film scének, v nichž hlavní roli hrála jeho dospívající neteř. Kočičí krok, ruce šmajchlovně ovinuté kolem krku svého otce – jeho bratra – a sladké zašeptání: „Tatínečku, viděla jsem boží boty. Fakt, jsou super. Dej mi na ně penízky, prosím, prosím.” Když se zamračil – měl to ve scénáři – rychle dodávala: „Já si je zasloužím. Z dějin jsem bodovala a z chemie taky.” A co udělal starý brach? Jako milující otec sáhl do tajných zdrojů, o nichž manželka nevěděla.

„Tak abychom to uzavřeli,” vrátil se Korda k programu porady. „Zkusíme si proklepnout kumpány toho Kotrby, ale musíme se domluvit s hospodářskou kriminálkou, abychom nakonec nenadělali víc škody než užitku. A budeme se modlit, aby se Kotrbové co nejdříve vrátila paměť.”

* * * * *

„A máme ho!” Detektiv Smutný vtrhl do kanceláře jako velká voda. Od údajné vraždy Vladimíra Kotrby uplynul týden, ale kriminalisté s případem nehnuli ani o píď. Naopak. Čím více informací měli, tím se všechno jevilo nesmyslnějším. Zkrátka, bloudili v kruhu a úniku z něho nebylo.

„Koho?”, nechápavě zakroutil hlavou Korda. „Koho máme?”

„Kotrbu! A živého!” Triumfoval Smutný. „Teda živého, ale v tuto chvíli si nic nepamatuje.”

„Proboha, cožpak je ztráta paměti infekční nemoc?”

„Klid,” zažehnával kapitánovo zděšení šťastný detektiv. „Kotrba je v pořádku. Je jen opilý jak zákon káže. Zítra bude schopný výslechu.”

Ukázalo se, že Kotrbu zneškodnila pohotovostní policejní jednotka v hospodě U Pavouka, z níž se snažil udělat kůlničku na dříví. Celý týden tady s rozbitou hlavou a pomalu mizejícím monoklem zapíjel žal – jak říkal – a platil za staré kunšafty i náhodné návštěvníky. Pak ovšem jeho peněženka nebezpečně zhubla a vedoucí odmítl Kotrbovi nalévat na sekeru.

„Tak já ti tu dělám kšefty a ty nakonec odkopneš kamaráda jako posledního prašivýho psa?” blábolil Kotrba a nemínil toto ponížení jen tak přehlédnout. „Já ti ukážu, co potká takovýho křiváka jako seš ty!!!”

A ozbrojen lahví fernetu, kterou kolem sebe mával jako kyjem, začal druhou rukou shazovat z polic, ze stolů a stěn všechno, co se dalo rozbít.

„To jsem opravdu všechno udělal sám?” V údivu druhý den zíral na policejní fotodokumentaci vybílené hospody Vladimír Kotrba. Pytle pod očima, mastné vlasy, osmidenní strniště na tvářích a třesoucí se ruce dávaly tušit, že poslední týden neprožil právě v klidu.

„Jsem vlastně rád, že jste mě dostali vy,” lačně sáhl Kotrba po krabičce cigaret, kterou odkudsi vykouzlil detektiv Smutný. A dřív než se stačili kriminalisté začít ptát, vysvětloval: „Jsem psanec, ale tady mi snad kosti lámat nebudete.”

Pak dlouze vyprávěl o falešných celních deklaracích, falešných kolcích na cigarety, pašovaném lihu, tajných palírnách, o podvodech s vodkou… strachu, který má z podvedených.

„Platí stále, že přiznání je polehčující okolnost?” ujistil se nakonec.

„Samozřejmě,” usmál se Korda. „Jen nám ještě prozraďte, kdo se vás pokoušel zavraždit a jak jste se dostal z bytu.”

„Zavraždit? Vy si myslíte, že mě chtěla Jára zabít? Ona má holka páru, když se naštve, ale určitě to nemyslela zle,” bránil ženu Kotrba. „Víte, když jsem se probral a nikde jsem ji neviděl, řekl jsem si, že se šla vytrucovat a že zítra bude zase dobře. No a pak jsem uviděl toho policajta na chodbě. Vyděsil jsem se, že už po mně jdete. Vylezl jsem oknem a spustil se po hromosvodu.”

„Ze čtvrtého patra?”

„To víte, strach dává křídla,” zasmál se Kotrba. A pak se jen tiše zeptal: „Kolik dostanu?”

* * * * *

Paměť se Jaroslavě Kotrbové vrátila. Vladimír Kotrba si za majetkovou trestnou činnost odseděl tři roky a po celou tu dobu ho žena zásobovala skvělými produkty své kuchyně. Jen je nepřipravovala na těžké litinové pánvi. Tu vyměnila za lehčí z alusporu. Co kdyby její muž zase někdy začal přemýšlet, jak snadno a rychle zbohatnout.

Stará láska nerezaví

„Z celé jižní eskadrony nezbyl ani jeden muž, v Montgomary bijou zvony, déšť ti smejvá ze rtů růž…“ tklivá melodie staré trampské písně rezonovala malebným údolím. Starší trampové mu s hrdostí říkali Osada, nebo taky Náš kaňon.

Jejich potomkům, odchovaným tvrdým heavy metalem a internetem, připadala nostalgie rodičů „dost divná“. Neviděli podstatný rozdíl mezi betonovou džunglí velkoměsta a chatovou Osadou, kde si lidi viděli do talířů jen o malinko méně než na panelákovém sídlišti.

Snad jen lidi samotní se v Osadě poněkud měnili. Úspěšný advokát se přes víkend stal Rváčem Billym, korpulentní vedoucí masny si nechala říkat Stříbrný hlas a starý trafikant přijal přezdívku Dědeček šerif.

Tomáš Rýdl se přestal krýt za mohutným kmenem pokroucené borovice. Posadil se, opřel hlavu o zvrásněný kmen stromu a pozoroval táborákem ozářené obličeje dole v údolí. I po letech některé poznal, dokonce si vybavoval i jejich osadnické přezdívky. Také kdysi patřil do Osady. Míval malinkatý srub hned za potokem. Jednou se dokonce jako velice vážný kandidát zúčastnil i voleb šerifa. Těsně to tehdy vyhrál Tomáš Fiedler, mezi osadníky známý jako Šedý vlk.

Vzpomínky ho stále více vtahovaly do doby před více než deseti lety. Parta, kytara, útulná hospůdka nedaleko odtud a hlavně… Stáňa. Vybavil si temperamentní hezkou blondýnku a zašimralo ho u žaludku.

Snažil se tehdy, jak nejvíce mohl, aby si ho všimla. Nakonec se mu to i podařilo. Nejprve mu věnovala několik zářivých úsměvů a později i víc. Čím byl jejich vztah těsnější, tím byl na ní závislejší. Nechtěl o ni za žádnou cenu přijít. Jenže jeho plat automechanika zdaleka nestačil pokrýt nároky hezkého a tolik milovaného děvčete.

Když ho seznámila s trojicí suverénních mladíků, nepřemýšlel o mravnosti či zákonnosti jejich návrhů. Jen kývl a začal bez zbytečných otázek rozebírat do posledního šroubku auta, která mu v noci noví kumpáni přiváželi do dílny. Dost to vynášelo. Vzpomínal na mnohdy závistivé pohledy osadníků, když si se Stáňou pořídili stejné kožené kalhoty, vesty…

Později se všichni, on i trojice mladíků, přeorientovali na byty a rodinné domky. Také jim to vycházelo a vynášelo. Brzy se z nich stali ryzí odborníci. Jeden hlídal, další během okamžiku rozlomil „fabku“ a za několik minut opouštěli vykradený byt s napěchovanými bágly.

Snad by se na to ani nepřišlo, nebýt té smůly s nebojácným dědkem. Zničehonic přišel domů, zrovna když se mu hrabali v sekretáři. Kluci zmizeli, jako když do nich střelí. Tomášovi děda zastoupil cestu a křičel, co mu hlasivky stačily: „Zloději, zlodějííí!!!“ Tomáš ztratil hlavu. V ruce stále držel hasák, kterým rozlomil zámek. Dvakrát prudce máchl proti ječícímu starci. Dodnes mu z paměti nevymizelo strašné křupnutí lebky, ani obraz zhrouceného a chroptícího dědy. Když si pro něho po nějaké době přijela policie, byl rád. Nezapíral, řekl jim všechno.

Před soudem se naposledy potkal s celou partou. Stáňa, jako jediná, vyšla bez trestu. Nikdy se žádné akce nezúčastnila a údajně o ničem nevěděla. Kluci dostali od osmi měsíců do dvou let. Jemu se zatočila hlava, když soudce četl rozsudek. Krádeže, vloupání, vražda, kterou sice soud díky šikovnému advokátovi překvalifikoval na ublížení na zdraví s následkem smrti, mu vyneslo dvanáct let vězení.

Myslel si, že to nepřežije. Později ale zjistil, že i na kriminál se dá zvyknout. Odseděl si deset let, když mu oznámili, že díky amnestii prezidenta se může vrátit do normálního života.

Jenže kam se vrátit? Kam? Neměl nic než starou Osadu. Nyní tedy seděl na skále nad údolím a pozoroval, jak pomalu řídnou zpěváci u táborového ohně. Těsně před jedenáctou tři vytrvalci zalili oheň a nebyla ještě půlnoc, když zvuk posledního odjíždějícího automobilu pohltil hustý les.

Pondělí se blížilo a chatová osada osiřela. Tomáš pozorně zkoumal celé údolí. Nikde ani hlásek, ani paprsek světla. Opatrně sešel úzkou pěšinkou dolů.

Nohy ho samy zanesly k místu, kde kdysi dávno stával jeho srub. Nyní tady dominovala nevkusná zmenšenina floridského bungalovu se dvěma balkóny, velkou terasou a mohutným atriovým oknem. Obešel stavbu ze všech stan. Obrovské okno se mu zdálo nejpříhodnější. Chvíli šťoural kapesním nožem ve štěrbině. Jedno klapnutí, pak druhé. Spokojeně se usmál. Přitiskl dlaně na sklo a zatlačil, okno se poměrně lehce odsunulo do strany. Měsíční světlo zřetelně vykreslilo kontury velké místnosti. Prošel po vysokém koberci k dřevěným schodům. Stoupl na první schod. Ostrý, skřípavý zvuk ho polekal. A najednou se ho zmocnil neklid. Vystoupil ještě o několik stupínků, když za sebou něco zaslechl. Prudce se otočil. Proti Měsícem osvětlenému oknu spatřil siluetu postavy s napřaženou tyčí. Uskočil do strany a instinktivně proti útočníkovi vymrštil pravičku, ve které stále ještě svíral nůž.

* * * * *

„Smrt nastala před několika hodinami, orientačně před osmi až deseti. Příčinou jsou četné bodné rány. Nejvíce byly zasaženy plíce, ale předpokládám, že minimálně dvě rány vedly i do srdce,“ zrekapituloval lékař velice stručně výsledky prohlídky zavražděného majitele chaty pro přicházejícího kapitána Kordu. „Víc řekne pitva,“ loučil se, zatímco šéf výjezdové skupiny zamyšleně upíral zrak na zubožené tělo padesátiletého Františka Kauckého.

„Mládenci,“ otočil se náhle k ostatním členům vyšetřovacího týmu, „prolezte celou chatu od sklepa až na půdu. Nesmí vám uniknout ani ta sebemenší stopa. Vezmi si to na povel,“ otočil se k nadporučíkovi Smutnému. „Já zatím vyslechnu toho Sejkota, co ho našel.“

„Evžen Sejkot, k vašim službám,“ pravil obřadně starý pán, jakmile zaslechl své jméno. A aniž by čekal otázku, spustil lavinu slov: „Přijel jsem hned ráno. Je pěkně, říkám si, zavřeš trafiku dřív, ono se také nic nestane. A jak tak procházím Osadou, všimnul jsem si, že má Franta otevřený okno. Napřed jsem na něj zavolal a když se nikdo neozýval, šel jsem dovnitř.“

Chvíli se odmlčel, jako by nevěděl, co dál. „Potom jsem ho tam uviděl. Ležel v tý obrovský kaluži krve. Bylo jasný, že mu už nepomůžu. Skočil jsem do auta, vzal jsem z přihrádky mobil a zavolal jsem vás.“

„Znal jste pana Kauckého hodně dlouho?“ zmohl se na první otázku kapitán.

„Nó, dlouho… ono… jak se to vezme. Starousedlík to není, teda nebyl. Oženil se se Stáňou Suchou asi tak před osmi lety a od té doby sem jezdil pravidelně. Dokonce častěji než Stáňa. Myslím, že to tady měl docela rád. Peněz měl taky asi dost. Když sem přišel, stával tady takovej malej srub. Během jednoho roku postavil tohle sídlo. To víte, děti neměli, tak si to tady mohli vyšlechtit,“ ukázal pan Sejkot rukou na poměrně velký pozemek osázený tújemi, rododendrony, s pěknou skalkou a velkým zahradním krbem v dolním konci zahrady.

„Až tady skončíte, sejdeme se v kanceláři. Já zatím zajedu do Prahy za paní Kauckou.“ Za poslední instrukcí kapitána Kordy adresované nadporučíku Smutnému udělalo tečku bouchnutí dveří služební fabie.

* * * * *

„Tak se mi to líbí, vrah za mřížemi do čtyřiadvaceti hodin,“ liboval si nadporučík Smutný, když na chodbě oddělení uviděl Tomáše Rýdla s pouty na rukou a ozbrojeným doprovodem.

„Neříkej hop, dokud nepřeskočíš,“ krotil horlivost mladšího kolegy zkušený Korda. „To, že se potloukal kolem Osady, ještě neznamená, že taky vraždil. A že se nám přizná.“

„Víte,“ začal Tomáš, hned jak spatřil Kordu ve dveřích místnosti, kde čekal na výslech, „ono asi existuje něco jako osud. Každému je už od narození něco daný. Ten bude Einstein a ten zase vrah.“ Odmlčel se a najednou proti všem pravidlům položil kapitánovi otázku: „Ten v té chatě nepřežil, že jo?“

„Jak by mohl přežít?“ nechápavě kroutil hlavou Korda. „Devětkrát jste ho bodl a z toho byly nejméně tři rány smrtelné. Zemřel okamžitě.“

Rýdl zůstal jako opařený. Civěl před sebe. „Cože? Devět… devětkrát…,“ koktal a vyděšeně zíral na kriminalistu. „To, to není pravda! Bodl jsem ho jen jednou a pak jsem hned utek‘.“

„Co to tady na nás hrajete?!“ Vyjel zostra nadporučík Smutný, který dosud stál jako pěna v rohu místnosti. „Důkazů máme víc než dost. Na okně jste zanechal celou sbírku otisků, místo jste znal mimořádně dobře, zavražděný je manželem vaší bývalé milenky, někoho, kdo se vám nápadně podobá, viděli svědci poflakovat se kolem Osady… na tohle vás odsoudí každý soud.“

„Pánové, věřte mi, fakt jsem do nikoho takhle zběsile nebodal. Jo, už jsem jednoho zabil, ale nechtěl jsem, fakt nechtěl. A trest jsem si odseděl…,“ Rýdl se na chvíli odmlčel a když viděl, že na kriminalisty nijak nezapůsobil, začal tichým hlasem vysvětlovat. „Věděl jsem, že Osada je přes týden prázdná. Říkal jsem si, tady bys mohl, Tomáši, od pondělí do pátku bydlet. Otevřel jsem okno té chaty. Nakonec, je přece částečně moje, ne? Před tím tam stával můj srub a ten mi zbourali. A když jsem vlezl dovnitř a chtěl jít po schodech nahoru, vrhnul se na mě někdo s tyčí, nebo klackem. Máchl jsem proti němu nožem a zasáhl ho. Potom jsem utekl. A to je všechno. Musíte mi věřit!“

„Ověříme si to,“ jen suše konstatoval kapitán Korda a dal povel službě, aby podezřelého Rýdla odvedla do cely předběžného zadržení.

* * * * *

„Tady jsou vaše osobní věci, překontrolujte si je a pak mi podepište, že jste si je převzal.“ Tomáš Rýdl jen nevěřícně přejížděl očima z kapitána Kordy na obálku. Od jeho výslechu uteklo sotva patnáct hodin a takový zvrat.

„Fakt jsem propuštěný?“ Zmohl se konečně na otázku.

„Samozřejmě,“ usmíval se pod vousy kapitán. „Jen vám ještě musím poděkovat, že jste nám pomohl usvědčit vraha.“

„Kdo? Já?“

„Tedy váš nůž,“ upřesňoval Korda zmatenému Rýdlovi. „Dali jsme ho na biologickou expertízu. Zbytky krve na něm vykazovaly jinou krevní skupinu, než měl zavražděný. A jak jsme právě před chvílí zjistili, je to krevní skupina dalšího milence vaší bývalé přítelkyně.“

Výraz Tomášova obličeje napovídal, že příliš nechápe.

„Abych vás dlouho nenapínal. Vaše bývalá milenka Stáňa se před osmi lety vdala. Láska v tom žádnou roli nehrála, spíš tu šlo o značné úspory pana Kauckého. Manželství jim ale neklapalo, Stáňa měla různé důvěrné známosti, a to se jejímu choti nelíbilo. Před časem navrhl rozvod. Toho se Stáňa polekala. Přišla by o auto, byt, o pravidelné příjmy… Jedině jako vdova by si mohla veškerý přepych dál užívat. Domluvila se proto s přítelem, že zinscenují loupežnou vraždu. První část plánu – zavraždění manžela – měli už za sebou, když jste se najednou v domě objevil vy. A dál to už znáte.“

„A co Stáňa?“

„Vy jste ale fakt nepolepšitelný! Stará láska nerezaví, že jo? No, musel byste si na ní hodně dlouho počkat. Bude souzená spolu se svým amantem – pro vraždu, návod k ní a spolupachatelství.“

Ďábelský plán

Julie Jandová odemkla dveře svého bytu, potmě vklouzla do předsíně a s úlevou odhodila špičaté lodičky, které jí sice dělaly hezkou nohu, ale k večeru už tlačily. A dneska se navíc v práci pěkně zdržela. Po tváři se jí rozlil úsměv. Ani netušila, jak příjemný společník je její kolega Hynek. „Julie,“ okřikla se v duchu. „To, že jste si po dvou letech vykání konečně potykali, nic neznamená, i když pozvání na dvojku červeného skoro před půlnocí se dá vykládat různě. Ale oba už dva měsíce společně pracovali na plánu restrukturalizace obchodního oddělení a dnes ho konečně dodělali. Možná, že práce opravdu sbližuje. Julie se zachvěla, když si vybavila letmý polibek, kterým se s ní loučil u taxíku a víc než dlouhý stisk ruky.

„Tak už neblázni,“ zakázala si hříšné myšlenky a konečně rozsvítila. Pohled, který se jí naskytl, ji téměř srazil k zemi. Věšák vyrvaný ze zdi, na podlaze tisíce střepů ze zrcadla, rozřezané boty, chuchvalce zmačkaného a roztrhaného oblečení, které měla ve skříních… Spoušť v obývacím pokoji byla ještě horší. Ve změti polámaných knih, pobořených polic a rozcupovaného ložního prádla se válel porcelán po babičce i vázičky a hrníčky, které si přivážela z cest. Vlastně jen to, co z nich zbylo. Podobně dopadl i Honzíkův pokojíček.

Nerozhodně stála uprostřed nepopsatelného nepořádku neschopna jediné myšlenky, jediného gesta. Rozbrečela se, až když si všimla utržené hlavy synova oblíbeného plyšového pejska a začala hystericky hledat jeho tělíčko. Musím ho nalézt a spravit, než se Honzík vrátí od babičky. Teprve s dvěma kousky modrého plyše v rukách se jí vrátila obvyklá rozvážnost. Po špičkách se vrátila do předsíně, sebrala ze země kabelku a z mobilu vyťukala číslo policie.

* * * * *

„Anežka Marková, Juliina kamarádka,“ představovala se blonďatá třicátnice sympatickému padesátníkovi s trochu vystouplým bříškem, na kterého jí ukázal uniformovaný policista hned poté, když se zeptala, kdo skupině lidí pobíhajících po Juliině bytě velí.

„Korda,“ utrousil muž v šedém obleku a dál očima rentgenoval zdevastovaný byt. Něco takového už opravdu dlouho neviděl. Na to, že si zloději odnesou nejcennější věci a také něco zničí – třeba ze vzteku, že jim lup nehodil ani zdaleka tolik, kolik čekali – na to už byl zvyklý. Ale tady nezůstala v celku snad jediná věc. A jak se zdá, možná se ani nic neztratilo. To musel udělat jen šílenec, nebo člověk, který hledal něco konkrétního, co nakonec pravděpodobně nenašel, nebo někdo, kdo se chtěl za něco pomstít.

„Znáte paní Jandovou dobře?“ zeptal se jako by mimochodem kapitán Jiří Korda a zabodl oči tentokrát do Anežky. „

„Kamarádíme spolu už od základní školy.“

„Takže ji znáte docela dobře,“ zabručel si pro sebe Korda. „Kdo myslíte, že tohle mohl udělat?“

„Od toho jste tady vy, abyste to zjistil, ne?“ opáčila už trochu nazlobeně Anežka, protože od chvíle, kdy jí Julie třesoucím se hlasem volala, uběhly tři hodiny, a jak se zdálo, nic se nedělo. Více než dvě hodiny čekaly, než přijede policie, protože vloupaček prý dnes v noci mají víc než dost a teď už půlhodiny tady s Julií něco sepisují. A kromě fotografa a technika, co se snaží sejmout otisky, se jen ptají na věci, do kterých jim v zásadě nic není. Nemá paní Jandová finanční problémy? A stýká se po rozvodu s někým?

„Poslyšte, kdo paní Jandové pomáhá s péčí o syna? Jako obchodní ředitelka asi nechodí domů ve čtyři odpoledne.“

„A jak to souvisí s tím, že Julii někdo vykradl a rozmlátil byt?“ rozhorlila se už doopravdy Anežka. „Nebo snad chcete říct, že tohle celé je zinscenované, aby se snad zahojila na pojišťovně, protože staré zařízení bytu ji už nebavilo?“

„Nerozčilujte se,“ potlačil zívnutí Korda a nenápadně se podíval na hodinky. To mu ještě scházelo, hádat se ve tři ráno s nějakou hysterkou. „Prověřit musíme všechno a pokud vím, vy i vaše kamarádka jste mému kolegovi tvrdily, že se odsud nic neztratilo.“

„Říkaly jsme, asi, že se asi nic neztratilo… asi,“ důrazně opravila Kordu Anežka a už smířlivějším tónem dodala: „Kdo to má taky v tomhle binci poznat?“ Po chvíli mlčení se opatrně zeptala: „Vy si myslíte, že ten, kdo se sem vloupal, nepřišel krást, ale chtěl Julii ublížit?“

Korda přejel blondýnku zpytavým pohledem a jen utrousil: „Vy asi hodně čtete detektivky, co?“

* * * * *

„Víte, nechtěla jsem obtěžovat, ale tady Anežka tvrdila, že to může být důležité.“ Julie se v policejní kanceláři před kapitánem Kordou najednou cítila trapně, i když jí doprovázela její kamarádka. „Ne, omluvte mě, jsou to nejspíš hlouposti,“ mávla najednou rukou a rázně vstala ze židle, na kterou právě dosedla. Uměla si zjednat respekt v kolektivu spolupracovníků, uměla konstruktivně řešit problémy obchodního oddělení i problematické zakázky, ale tohle bylo nad její síly. Vykládat nějaké iracionální dohady člověku od kriminálky, které se navíc týkaly jejího soukromí.

„Jen mu to pěkně řekni, nebo to udělám sama,“ zasáhla Anežka dřív, než Korda stačil zareagovat.

O chvíli později, nad šálky vonící kávy, kterou nechal kapitán donést, vyslechl sled několika historek. Samy o sobě nemusely nic znamenat, ale v souvislosti s rozmláceným bytem, vyznívaly přinejmenším podivně. Navíc se po celovíkendovém uklízení ukázalo, že se Julii Jandové opravdu vůbec nic neztratilo.

„S manželem jsme se rozvedli před třemi lety. Vlastně žádost o rozvod podal on a nedlouho potom se oženil,“ začala Julie zasvěcovat Kordu do svého života. „Mně zůstal byt, který mi koupili rodiče ještě před svatbou, a taky nábytek. Petr, tedy… bývalý manžel, si vzal auto. Honzíka má každé dva týdny na víkend. Vycházíme spolu celkem dobře, žádné hádky ani vášně.“

„Ale jen se přiznej, že váš vztah není poslední dobou tak idylický, jak tady líčíš,“ skočila Julii do řeči Anežka. „Že se dohadujete kvůli Honzově výchově.“

„Prosím tě,“ nesouhlasně zakroutila hlavou pohledná žena. „Nezdá se mi, že by zrovna tohle bylo podstatné.“

„Jen to řekni,“ byla neoblomná Anežka.

„Tak dobře,“ pokračovala Julie. „Petr totiž Honzíka v poslední době příliš rozmazluje. Kupuje mu drahé hračky, vlastně všechno, co kluk plácne, že by chtěl, tak ihned má. Takový rozmazlování se mi pochopitelně nelíbí, jenže exmanžel si nedá říct. Tak se alespoň snažím klukovi vysvětlovat, že všechno co získá, si nejdřív musí taky zasloužit…“

„Prostě si ho ten chlap normálně kupuje!“ uzavřela prostořeká Anežka a sama se chopila iniciativy: „On to není jen její bejvalej manžel, kdo se v poslední době chová divně. Před měsícem do Juliina auta zase nacouval nějaký neumětel.“

„Prosím tě! Jen mi škrábnul nárazník, nestálo to ani za rozčilení. Dali jsme si v cukrárně kafe a bylo vyřízeno.“

„Pokud vím, tak po tom kafi, na které tě zatáhl téměř násilím, se ti udělalo tak špatně, že kdybych tě náhodou neviděla, jak se potácíš mezi dveřmi a neodvezla tě domů, válela by ses na ulici jako opilec.“

„To je pravda,“ neochotně před Kordou připouštěla Julie. „Pospíchala jsem, škrábanec na autě nestál za řeč, ale ten muž – myslím, že říkal, že se jmenuje ing. Svoboda – pořád naléhal, že si s ním musí dát skleničku, protože jinak by měl pocit, že jsem mu neodpustila. Řídila jsem, tak jsme skončili u malého pressa. A pak se mi fakt udělalo špatně, myslela jsem, že mě nohy neunesou a usnu ve stoje. A druhý den mě strašně bolela hlava.“

„A kafe přinesl ke stolu ten inženýr, předpokládám,“ položil kontrolní otázku Korda.

„Jak to víte?“ Julie překvapeně zvedla oči.

„A jiní muži se kolem vás poslední dobou nemotají?“

Mladá žena jen zamítavě zakroutila hlavou a snažila se nemyslet na kolegu Hynka, který se v posledních týdnech přestával chovat jen kolegiálně.

„Každou chvíli jinej,“ vyhrkla Anežka a když uviděla nepřátelský výraz v Juliině tváři, hned dodala: „Nemysli si, že nejsem kamarádka. Ale sama jsi říkala, že ti připadá divný, když tři roky nic a teď se najednou s tebou snaží seznamovat snad všichni chlapi, které potkáš. V supermarketu chce někdo poradit s knedlíky v prášku a už tě za to zve do kina, frajer před školkou tě tahá na zmrzlinu…“

„Všechny jsem slušně, leč důrazně poslala někam,“ skočila přítelkyni do řeči rozčilená Julie.

„A kdo vyzvedává Honzíka ze školky, když nemůžete sama?“ Změnil Korda téma, které hrozilo skončit menší ženskou bitkou.

„Někdy tady Anežka, ale většinou paní Zaháňková. Pomáhá mi i s úklidem. Je to moc milá a spolehlivá paní. Jinak bych jí Honzíka přece nesvěřila.“

„Jenže už tě taky vypekla!“ dodala trochu jízlivě Anežka.

„Bylo to jednou a mám ji skoro dva roky,“ zamračila se Julie a neochotně Kordovi vysvětlila, že před dvěma týdny jí v šest večer volala učitelka, že by také chtěla jít domů, kdyby si Honzíka někdo vyzvedl. Měla to udělat paní Zaháňková, ale byla u lékaře.

„Napsala mi to na lístek,“ omlouvala hospodyni Julie.

„Jenže ten lístek tam dala dopoledne a těžko mohla předpokládat, že si ho ve čtyři přečteš,“ dodala Anežka.

„Předpokládám, že paní Zaháňková má klíče od vašeho bytu,“ Korda ani nečekal na souhlas. „A náhradní klíče se vám neztratily,“ ujišťoval se ještě. Možná, že tohle je stopa. Zámek na dveřích bytu Jandové byl přece neporušený.

„A exmanžel má klíče od vašeho bytu?“

“Ne, po rozvodu jsem vyměnila zámek. Jen pro jistotu,“ dodala omluvně Julie, když si všimla kapitánova hloubavého pohledu.

„Tak kdyby vás ještě něco napadlo, zavolejte mi, nebo přijďte,“ rázně ukončil debatu Jiří Korda a když se s odcházejícími ženami loučil, stiskl Anežce ruku: „Díky, slečno Marplová.“

„Takže vám ty naše zmatené informace možná k něčemu i budou, když jste mě pasoval na detektiva v sukni,“ vrátila mu lichotku blondýnka.

* * * * *

„Agatha Christie: Vraždy podle abecedy. Děláte si ze mě legraci?“

„Ne, to je výraz mých díků, základní učebnice pro detektivy-amatéry,“ zbytečně vysvětloval Jiří Korda smějící se Anežce. Seděli spolu v Juliině nově zařízeném bytě a čekali, až domácí paní naservíruje kávu a domácí buchty.

„Nikdy jsem o Petrovi neměla nejlepší mínění, ale že se propůjčí k takovéhle ohavnosti,“ stále ještě nevěřícně kroutila Anežka hlavou nad rozuzlením případu.

Zničený byt měl na svědomí Juliin bývalý manžel a především jeho nová žena Alena. Nemohla mít děti, proto nutila Petra, aby požádal o svěření malého Honzíka do vlastní péče. A aby soud opravdu rozhodl v jeho prospěch, snažila se Julii jako mámu zdiskreditovat. Jenže na nastrčené ctitele její sokyně nereagovala a všechna inscenovaná „seznamování“ utnula hned v samém počátku. Naprázdno vyzněla i snaha falešného inženýra Svobody, který Julii nasypal uspávací prášek do kávy. Najala si proto soukromého detektiva, aby věděla o každém kroku své rivalky a za peníze získala na svou stranu i hospodyni Zaháňkovou.

„A když jí to nevyšlo, tak nechala ze vzteku Julii alespoň rozmlátit byt,“ dodala Anežka.

„Ale kdepak, i ten zničený byt byl součástí jejího ďábelského plánu – chtěla tak jen podat další důkaz, že Julie není schopná se o svého syna řádně postarat, že Honzík vlastně ani nemá kde bydlet,“ poučoval Korda. „Pamatujte si, Anežko, když někdo ničí ze vzteku, nikdy nerozbije úplně všechno. Tady ale řádila chladně naprogramovaná nenávist.“

Smrt mrtvého

Červencové dusno uspalo snad všechny živé bytosti. Kdo nemusel, nevycházel ven a držel odpolední siestu. V křesle u okna s knížkou v ruce podřimovala i Oldřiška Majerová. Náhle se dveře do pokoje rozletěly a na prahu se kymácela postava pomenšího, vyzáblého muže. „Tak ty si tu chrápeš, zatímco já… já… já dřu,“ blábolil jazykem ztěžklým po alkoholu. Nakročil, ale jakási neviditelná síla ho postrčila zpátky a smýkla s ním o futro dveří. „Ty do mě budeš strkat?“ Zlostně se načepýřil a zarudlýma očima se pomstychtivě rozhlédl po místnosti. Jediného, koho uviděl, byla jeho žena Oldřiška, která se zatím stačila zcela probrat.

„Do mě vrážet nebudeš,“ rozběhl se k ní, co mu opilecké síly stačily, ale znovu zavrávoral a od pádu na zem ho zachránil jen stůl, kterého se rychle chytil. „Ty mrcho, tohle si vypiješ,“ zase výhružně zamumlal, ale než poskládal své tělo do chůze schopného stavu, mluvil už jen do zad Oldřišky, která spěšně opouštěla místnost.

Na opilecké výlevy svého muže byla zvyklá. Posledních deset let jejich společného života se periodicky střídaly s obdobím, kdy ho příliš neviděla, protože byl na záletech. Vyměňoval paničky rychleji než ona boty. Jeho vztahy nemívaly dlouhého trvání. Jaroslav Majer vydržel být gentlemanem jen krátkou dobu. Jak měl svý jistý – jak říkal – narostl ve svých vlastních očích do obrovských rozměrů a začal si diktovat. Jenže komu by se líbilo mít doma opilce? To jen Oldřiška s trpným pohledem všechno snášela.

„Mami, proč si tohle necháváš líbit? Proč se nerozvedeš? Copak tě takovýhle život může bavit?“ Naléhaly na ni obě děti. Samy odešly z domova hned, jak to bylo možné a zařídily si život po svém. Oldřiška věděla, že to bylo hlavně kvůli jejich otci, ale mlčela a na všechny rady měla jedinou odpověď: „Bude mi padesát, tak co bych měnila. A navíc, jak by to dopadlo s domem? Myslíš, že se táta jen tak vystěhuje? Víš, co jsme se tady nadřeli? Nechtěla bych ho prodávat. A když se rozvedeme, co se změní? Stejně tu oba zůstaneme…“

„Ty mrcho, tady seš!“ Uslyšela za sebou sípavý dech svého muže, ale už bylo pozdě zamknout se v kuchyni. Popadl ji za paži a druhou rukou ji za pas neurvale přitáhl k sobě.

„Kam jsi schovala moje peníze?“ Zlostně dýchal Oldřišce do ucha a špičatou bradou se jí bolestně zarýval do ramena. Byla skoro o půl hlavy vyšší a to ho v opileckých záchvatech přivádělo přímo k šílenství.

„Žádné peníze nemám,“ vykřikla a snažila se vyprostit z jeho sevření. Držel pevně, nohy mu však vypověděly poslušnost a obě zmítající se těla upadla přes umyté nádobí, vyrovnané na kuchyňské lince. Než se vzpamatovala, stál Jaroslav nad ní. Tečku za hřmotem padajících talířů a hrnců udělala facka. Oldřišce se zatměla před očima a cítila, jak se jí levé oko zalívá krví a pramínek něčeho teplého stéká z roztrženého obočí po spánku.

Otevřené okno v protějším domě se zavřelo. Starý Majer zase řádí. Několik dní Oldřiška Majerová nevyjde z domu, aby ji lidi neviděli s monoklem, a on se tu neukáže tři, čtyři týdny, protože odejde k té nové. Hra podle okoukaného scénáře nepotřebuje diváky.

* * * * *

„A vy jste jeho co?“ mladý praporčík z místního policejního oddělení potlačil nutkání zvednout oči v sloup. Tušil, že by mu to u energické čtyřicátnice jen tak neprošlo.

„Přítelkyně, mladý muži, přítelkyně. Hlavně se mně nesnažte namluvit, že nejsem rodinný příslušník, takže nemám právo nahlásit pohřešování. Když se k tomu nemá jeho žena ani jeho vlastní děti, tak to holt musím udělat sama,“ zabodla ostříží zrak do uniformy upravená zrzka a hned nato se významně podívala na hodinky: „Doufám, že to spolu sepíšeme ještě dnes. Klidně tam můžete napsat, že jeho manželka se se mnou nebavila, děti tvrdí, že jejich otec si našel práci v Praze a…“

„Tak od začátku,“ skočil praporčík ženě do řeči. „Jméno pohřešovaného, datum narození…“

„Jaroslav Majer, 19. 4. 1964, trvalé bydliště…“ recitovala a policistovy prsty hbitě skákaly po klávesnici.

O hodinu později už držel v rukou protokol o pohřešovaném Jaroslavu Majerovi kapitán Jiří Korda.

„Víte, pane kapitáne, nějak se mi to nezdá,“ snaživě vysvětloval mladý praporčík. „Jak ta…“ chtěl říci generál-baba, ale nováčkovský stud mu v tom zabránil, proto jen vyhrkl: „… ta oznamovatelka pořád naléhala, zavolal jsem hned do zaměstnání toho pana Majera. Dělá v nějaké menší továrně údržbáře. V práci už nebyl osm dní, dovolenou nemá a pracovní poměr neukončil. Nikdy před tím prý takhle nezmizel. Maximálně přišel pozdě do práce, když vyspával opičku. Co když opravdu někde leží bradou vzhůru?“

„Myslíte?“ kapitán Korda si mladíka zpytavě prohlížel. „Jak dlouho sloužíte?“

„Já vím, myslíte si, že přeháním,“ uraženě se otočil k odchodu praporčík, když si všiml pobaveného Kordova úsměvu.

„Počkejte,“ smířlivě a nikoliv po velitelsku zadržel Korda mladého policistu. „Jen jsem si vzpomněl na svůj první případ pohřešovaného. Táta od rodiny, dvě děti, co chodí do základní školy, dům na hypotéku, s manželkou nikdy neměli vážnější spory, prostě rodinka jak z reklamy. Jenže jednou ráno odešel do práce a odpoledne se nevrátil.“

„Našel jste ho?“

„Ne. Za tři roky ho objevili úplnou náhodou kolegové na druhém konci republiky. Žil tam u nějaké paní. A když se ho ptali, proč odešel a nikomu nic neřekl, jen krčil rameny: měl prý všeho nad hlavu. Od té doby jsem v soudech opatrnější. V lidech se člověk nevyzná,“ zakončil Korda svůj proslov filozoficky a mezi dveřmi spiklenecky mrknul na praporčíka. „Podívám se na to o víkendu. Ve vedlejší vesnici mám chalupu.“

* * * * *

„On vám něco dluží, že se o něj tak zajímáte?“

Hostinský za výčepním pultem si nedůvěřivě prohlížel muže ve světlé košili a džínách, který si poručil nealkoholické pivo a pro svůj ženský doprovod vinný střik. Budil pozornost nejen tím, že ho tu nikdo neznal, že si dal nealko, ale i oblečením. V dlouhých kalhotách chodili už pár dní jen nebožáci, kteří museli i v těchto vedrech, kdy se teploměr šplhal skoro ke čtyřicítkám, pracovat.

„A on tady někomu dluží?“ kontroval otázkou Jiří Korda, ale dostalo se mu očekávané odpovědi: „Co vám je sakra do toho?!“

Korda nenápadně ukázal hostinskému odznak kriminální policie. „Nechci tady dělat rozruch, ale pana Majera vedeme jako pohřešovanou osobu, tak by mě zajímalo, kdy jste ho tady viděl naposledy. Prý byl u vás denním hostem.“

„On je to dobrej štamgast, nechá u mě i půl vejplaty. Když zrovna nelítá za nějakou ženskou. To se tady pak třeba měsíc neukáže,“ nedal se už pobízet muž u pípy. Přitom nespustil oči z orosených půllitrů, na kterých narůstaly pěnové čepice, ani z placu, kde už vyprahlá hrdla čekala na chladivý mok.

Dívka v šatičkách tak krátkých, že už kratší být nemohly, se měla co ohánět, aby zlatavé sklenice roznosila.

„A nevíte,“ pokračoval Korda, „nemluvil pan Majer občas o rozvodu?“

„Majer a rozvod? Kdo vám nakukal takovou blbost?! To víte, v hospodě se semele ledascos, ale o tomhle tu slovo nepadlo. I když se radši zeptejte přímo Oldřišky. Jeho ženy,“ dodal hostinský rychle, když viděl otázku v kapitánových očích. „Majerovi bydlí o dvě ulice dál,“ hodil hlavou někam za sebe. „Je to hned ta krajní vilka s hnědým dřevěným plotem. Tak našlechtěnou zahrádku jste asi ještě neviděl,“ dodal na rozloučenou.

Kapitán Korda už ho však nevnímal. Hlavou se mu začala honit myšlenka, že by proklepnout měli i onu zrzavou oznamovatelku Majerova zmizení, která – jak tvrdil praporčík – si ho v duchu už vedla k oltáři. Co když starý záletník neměl na rozvod a nové ženění ani pomyšlení a mladá paní si to s ním vyřídila jinak? Rázná je, zdá se, dost. A aby měla alibi, nahlásila jeho zmizení.

* * * * *

Zdálo se mu to? Nebo Oldřiška Majerová, která právě klečela u čerstvého záhonu osázeného čínskými karafiáty a trhala bůhvíjaký plevel, který by na celé květinové zahrádce musel člověk hledat lupou, nápadně zbledla, když se jí představil?

„Po-pojďte dál,“ zakoktala žena a odvolala velkého německého ovčáka, hlídkujícího u dveří. „Promiňte, musíme dovnitř. Zatočila se mi hlava, jak jsem rychle vstala,“ omlouvala svou indispozici. „To víte, mám vysoký tlak, příští rok mi bude padesát a tahle vedra na mě nejsou.“

Korda pozvání vděčně přijal. Tohle sluneční šílenství také těžce snáší. Jenže oáza klidu v domě nečekala. Stačilo, aby se jen představil mladé ženě, která jim vyšla v ústrety, a sprška výčitek ho neminula.

„Nevím, proč nám už jednou nedáte pokoj. Kam se vrtneme, všude nám říkají, že se na nás vyptávala policie. Táta je opilec a děvkař. To tady ví úplně každý. A každý vám taky potvrdí, že máma má svatozář, když to s ním tak dlouho vydržela.“

„Ale já jsem jen…,“ snažil se Korda přerušit vodopád slov.

„Chtěl jste jen vědět, kdy jsme tátu viděli naposledy,“ nenechala ho domluvit mladá žena a dodala: „Promiňte, je toho na nás trochu moc. To víte, tady jste na vesnici. Karolína Majerová,“ dodala rychle a napřáhla ke Kordovi ruku.

Když kapitán o dvacet minut později domek s překrásnou květinovou zahrádkou opouštěl, srovnával si v hlavě, že Majer odešel z domova v neděli v podvečer před dvěma týdny. Ten den přišel domů silně opilý, udělal scénu („a mámě monokl“, jak dodala dcera Karolína), sebral si své věci a už ho neviděli.

Předtím prý mluvil o tom, že si najde práci v Praze a tady se na všechno vykašle. „Jsme rádi, že to konečně udělal,“ netajila se záští k otci Karolína. Oldřiška Majerová mlčela. „Tak nějak zvláštně,“ pomyslel si Korda a znovu si promítl její nepřítomný výraz, když se ptal, s jakou taškou její muž odjel. „S černou, s bílým nápisem Nike,“ nesla se jakoby zdáli odpověď bledé skoropadesátnice.

* * * * *

„Tak kam mě ještě povlečete, Sherloku?“ smála se na Kordu jeho žena Hanka a ovívala se v autě složkou „Majer“.

„Už jen na nádraží, milý Watsone,“ vlepil ji upocenou pusu a něžně sebral úřední spisy. „Ověřit, jestli ten náš hříšník v neděli večer odjel vlakem na Prahu.“

„A když neodjel?“

„Tak nám to začíná smrdět. Protože nevím, jak by se jinak z téhle vesnice dostal, když autobusem nejel, kamarádi ho neodvezli, nikdo si nevšiml, že by tu zastavilo nějaké cizí auto a sám žádné neměl. Ale promiň, že tě zatahuju do svých problémů, které ani nejsou moje. Měl jsem tě nechat na chalupě, aby sis zahradničila podle svého gusta. Teď mi to budeš určitě celý týden vyčítat a já nevím, co budu muset udělat, abych to odčinil,“ hleděl Korda upřeně na ubíhající silnici, ale pravou rukou zatím hladil koleno své mladé ženy.

„Prosím tě, co bych v takovém vedru dělala na zahrádce? Zalito mám a sázet se stejně nedá.“

Jenže to už Korda – jak se zdálo – nevnímal. Na cestě od nádraží se za zatáčkou vyloupl mladík s černou taškou Nike.

„Vy jste pan Majer junior?“ přibrzdil u něho Korda. A když mladík kývl na souhlas, ukázal mu služební odznak: „Nastupte si, odvezu vás domů.“

* * * * *

Oldřiška Majerová dlouho mlčela. Až když Jiří Korda pohrozil, že sám přeryje celou zahrádku, jen aby se dozvěděl pravdu, sklonila hlavu a vydechla: „Jarda tam není, je ve sklepě.“ A pak mluvila stále rychleji, jako by to všechno chtěla mít už za sebou. „Zase přišel z hospody opilý a obvinil mě, že jsem mu sebrala peníze. To dělal vždycky, když měl nějakou ženskou a chtěl se k ní odstěhovat. A jako vždycky, když měl upito, se v něm probouzel jeho napoleonský komplex a dokazoval si, že je chlap. Chytil mě, dal mi facku, až mi roztrhl obočí a pak si šel pro řemen. To už jsem nevydržela. Poprvé v životě jsem se mu vzepřela. Byl tak překvapený, že se nechal mlátit hlava nehlava. Nakonec upadl na gauč, nalil do sebe půl flašky rumu, přitom chrchlal nějaké nadávky a pak usnul. Napustila jsem si vanu plnou vody, abych ze sebe všechno smyla a najednou mi začalo být líto promarněného života. Ani nevím, co mě to napadlo. Chtěla jsem se toho vožraly zbavit napořád. Dovlekla jsem ho do vany a potopila ho. Když jsem se za chvíli vrátila, bublinky z něj nešly. Pak jsem ho zakopala ve sklepě. Ty čínský karafiáty jsou na záhoně z hlíny právě ze sklepa.“

* * * * *

„Stejně mi je té Majerové líto,“ filozofovala o týden později nad záhonem karafiátů Hana Kordová. „Co udělala je hrozný, ale on si to přece zasloužil!“

„O čem to tu mluvíš, srdíčko? Ty ses snad dala na obhajování vrahů?“ dobíral si ji Korda. „To tě asi zklamu. Budeš bez kšeftu. Čin paní Majerové totiž není kvalifikován jako vražda. Svého manžela nezabila. Já jsem ti zapomněl říct, že při pitvě se nakonec ukázalo, že když ho strkala do té vany, byl už mrtvý, protože se chvíli před tím udusil vlastními zvratky?“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .