Katova komnata

Petr Vala

Ústí nad Orlicí 2013

Petr Vala

Katova komnata

Obálka: Radka Mačátová

Ilustrace: Vladimír Točík

Vydal: OFTIS Ústí nad Orlicí

Elektronické vydání první

Rok: 2013

© Petr Vala, 2013

© Cover Radka Mačátová, 2013

© Illustrations Vladimír Točík, 2013

ISBN 978-80-7405-288-0

Tuto knížku věnuji své jediné a jedinečné životní spřízněné duši, lásce a inspiraci, milované Radunce.

Prolog

Člověk za život nesčetněkrát slýchává moudra jako – každý svého štěstí strůjcem – či – nepoučení se z minulosti přináší nutnost si historii zopakovat.

Lidstvo stojí před novými výzvami. Multikulturalismus. Nedostatek zdrojů, včetně pitné vody. Náboženské, etnické a ideo-politické rozbroje. Globalizace. Rozevírající se sociální nůžky. Hlad a chudoba Třetího světa. Civilizační choroby. Ochrana životního prostředí. Přelidnění.

Dlouhodobé výzvy ale vyžadují dlouhodobé vize a dlouhodobá řešení. A toho se světu dlouhodobě zoufale nedostává.

Bohužel, přesně tak to chodí. Dějiny jsou nepoučitelné právě tak jako lidstvo samo. Vše je provázeno nespočty válek, vytvářejícími nové rovnováhy sil a přivádějícími k moci nové elity se starými ambicemi. Stalo se to již mnohokrát a nic nenasvědčuje tomu, že by se cokoli mělo změnit.

Masy trvale projevují jistou náklonnost k totalitnímu řešení krizových jevů. Tendence přetrvávají, okolnosti se mění. Stále globalizovanější prostředí tak může přinést existenci světové despocie.

Nahlédněme tedy o století dopředu a staňme se svědky právě té oné věčné lidské nepoučitelnosti.

1
Neděle 9. února 2115

Byl již velmi pozdní večer, když jsem zaznamenal vyhlášení nejvyššího poplachu. Neprodleně jsem se šel hlásit plukovníku Ariasenovi. Ve spěchu mi oznámil, že se nedaleko města prohnal železnicí vlak, hlídka nestihla včas zareagovat a vlak může každou chvílí dorazit až k Východní bráně. A pakliže je to „on“ a pokusí se dostat ven ze Zahrad, bude vše ztraceno. V nelítostné chumelenici jsme narychlo zorganizovali mužstvo a vlastní vlakovou soupravou se vydali k Bráně. Velení svěřil Ariasen mně. Dostal jsem za úkol zastavit „ho“ za každou cenu. Zdmi Zahrad nesmí v žádném případě proniknout!

2
Pondělí 1. července 2114

O necelý rok dříve takovému zvratu v Zahradách zdaleka nic nenasvědčovalo.

----------

Do tmavé komnaty vešel mladý muž. Mladá žena mu položila na stůl tác se snídaní a sklopením hlavy dala najevo, že ona je služebná, zatímco on pán. Příliš si jí nevšímal, nevydal ani hlásku a ona také ne, i při jejím nižším postavení se to od ní neočekávalo, k nevšímavosti patří i ticho. Alimir chtěl být sám, a tak prstem ukázal na dveře, služka pochopila, že už od ní není nic žádáno. Samota Alimirovi vyhovovala, byla jeho nejčastějším a nejtišším společníkem.

Alimirova oblíbená komnata bývala původně luxusní ložnicí, její rozsáhlé prostory nyní zahrnovaly regály s knihami, dvě pohovky a křeslo. S knihami trávil Alimir velkou část života. Možná až příliš velkou. A to zejména ve svém pohodlném krásném křesle, namířeném přímo proti jedinému oknu, které nebylo zatemněno, a jímž vcházely do místnosti sluneční paprsky. Na Alimira čekaly vedle křesla na jedné z pohovek i tři lejstra, která předchozího večera letmo prohlédl, a nyní nad textem P.D. Alimir III, supr. podepsal. Odložil dokumenty, zaklonil se do křesla a hleděl zasněně do okna. Snídaně nedbal. Jako by na něco čekal.

Bylo nádherné ráno a mladý vysoký štíhlý muž s jemnými obličejovými rysy a krátkými černými vlasy, oblečený v bílém županu, dělal přesně to, co ho bavilo nejvíc, přemýšlel, aniž se výrazněji hnul. Předešlého dne odpoledne ho navíc zmohla náročná oslava pětiletého výročí dne, kdy nahradil svého otce. Teď si ale pomyslil, že život je někdy nuda. Zvláště když vládnete světu.

----------

Tisíce kilometrů daleko od Alimirovy temné komnaty jsem se chystal k závažnému životnímu údělu. Stál jsem v komnatě své. Uvázal jsem si před zrcadlem kravatu a dopnul uniformu. A dlouze jsem se do svého odrazu zadíval. Své ložnici jsem věnoval neméně důkladný pohled. Vykročil jsem z ní takřka obřadně, netušíc, jak dlouho tam mé kroky nepovedou. Hlavou mi zněl Straussův valčík a můj tanec s Doris. Na plesech jsme vždy zářili.

Pomalu jsem scházel ze schodů dolů do přízemí. Tam už na mě všichni čekali. Tedy až na otce, ten stál před vstupem do paláce a hleděl do parku, kde si hráli potomci služebnictva, a užíval si ranního slunného počasí a zpěvu ptactva. Otec miloval růže, a tak byly v našem parku všudypřítomné a právě nádherně kvetly a voněly. Růžový sad lemoval i příjezdovou cestu k našemu sídlu a stejně tak zdobily otcovy oblíbené květiny i honosnou růžovou bránu, kterou toho rána projel vojenský autozulk, luxusní černý obrněný automobil značky Motospang, poháněný oscilovodíkem, v němž řidič vezl muže, který ovlivnil můj život možná více než kdokoli jiný.

Plukovník Ernst Dienstenbruck, otcův vzdálený bratranec, muž středního věku i vzrůstu, zavalité postavy, oknírkovaného vzhledu a velkých slov vystoupil z vozu a objal se s otcem. V předsíni paláce jsem naposledy úsměvem pozdravil mladičkou komornou, která mi gesto oplatila upřímnou slzou.

Vyšel jsem ven, následován svou matkou, majordom pomohl před vchod mé dvaadevadesátileté babičce, otcově matce, připoutané na invalidní vozík. Plukovník mě přívětivě vyzval k nastoupení do vozu, kam mezitím služebnictvo nosilo má zavazadla. Pokynul jsem starému zahradníku Aloisovi, rozloučil jsem se ještě se svou babičkou, která mi popřála, aby mě provázel Hospodin, s nemocnou matkou, která o mě projevila starost nefalšovaným smutkem a s otcem, který se omezil na chlapské podání rukou a poklepání na rameno.

Ještě jednou jsem se zahleděl na svou matku, nejdražšího člověka, jakého jsem kdy měl. Kdybych býval tušil, že ji vidím naposledy, udělal bych víc, než se jen díval.

Plukovník mě vezl pryč a moment, kdy jsme jeli pod růžovou branou, bude v mé paměti, co budu živ. V autě jsem si vyslechl, jak moc na mě bude rodina pyšná, a že o mě bude plukovníkem postaráno, a také dodatečné blahopřání k narozeninám, ale mě zajímalo jediné, abych se směl ještě setkat s Doris.

Cestu na mnichovské vlakové nádraží jsme si na mou žádost prodloužili o shledání s ní. Motospang zastavil. A já vyšel. Uprostřed náměstí. Stála tam. Krásná jako vždy. Přepůvabná černovláska, s níž jsem byl zasnouben a od níž jsem měl být nyní odloučen. Ani nevím, jak dlouho jsme tam v objetí stáli, plukovník říkal, že dlouho.

----------

Herbert byl velký světák a toho rána opět byl, kde být neměl. Sešel schody starobylé vily z počátku jedenadvacátého století na okraji Mnichova a ocitl se v útulném a dozelena laděném salónku.

Devatenáctiletá studentka Carla, která si přivydělávala úklidem vily, zrovna utírala prach velkého nástěnného portrétu pána domu. Jemně přejela prstem černou stuhu, která značila, že muž na obraze už nebyl mezi živými. Herbertova nenadálá přítomnost Carlu zaskočila, mívala pana domácího ráda, a Herbert teď jakoby zaujímal jeho místo. Z kdysi tajného milence se stal okupant domácnosti.

Ani jeden z nich nepromluvil, ti dva si nikdy neměli co říci. A mrtvý muž už k tomu své povědět nemohl. Carla narychlo zapálila svíčku k uctění památky zesnulého a spěšně odešla na terasu vily. Herbert chvíli věnoval zrak podobizně svého někdejšího soka v lásce a usadil se do jeho křesla. Skýtalo kýžené pohodlí.

Carla mu připadala jako zvláštní jev, playboy Herbert míval zpravidla každou ženu, o kterou projevil zájem, v plaché Carle však vyvolával nechuť.

Byl to 194 centimetrů vysoký, devětadvacetiletý mladý muž atletické postavy, krátkého sestřihu tmavých vlasů a zpravidla upoutával pozornost všude, kde se vyskytl.

Na stole nalezl Herbert malou brožuru, odložil si nohy na onen stůl a jal se číst a prohlížet si. Jednalo se o pamflet Katova komnata, zakázaný a jako virus se šířící hanopis na Alimira. Satiricky vykresloval celý svět, znásilněný nejvyšší mocenskou zvůlí, coby jedinou uzamčenou komnatu, nad níž vládne Kat Alimir. Pamflet Herberta však příliš nezaujal.

Zato zbystřil, když zaslechl: „Zlato!“

Devětatřicetiletá vdova po nebožtíku sokovi stála nad schodištěm opřená o zábradlí jen v průsvitném župánku.

„Pozdravuj manželku,“ pronesla škodolibě, upozorňujíc na prsteník, kde Herbertovi chyběl snubní prsten.

„A pak se mi tam opatruj, a ať ti tam nic neustřelí a vrátíš se mi kompletní.“

Herberta to evidentně nepobavilo tolik jako ji.

Potom mu sdělila, že by uvítala, kdyby opustil její dům neprodleně, neboť čeká přátelskou dámskou návštěvu a na rozloučenou poslala Herbertovi přímou vzdušnou čarou polibek.

Herbert opustil v lehkém texlákovém oblečení její vilu a u vstupní branky se stihl minout s kamarádkou své milenky, a ač kolem sebe jen procházeli, velmi zaujatě na sebe pohlédli, a to, co v tu chvíli Herbert uviděl, si velmi dobře zapamatoval. Zapálil si doutník, nasadil prsten, podíval se k jasně zářivé obloze a rozhodl se navštívit hostinec přímo naproti přes ulici.

Seděli tam již dva jeho povedení přátelé. Ukázal jim obálku s dopisem, potvrzujícím nástup do Legie. Dal si pivo a nechal si sednout na klín servírku, svou bývalou lásku. Zaregistroval její nevoli při pohledu na prsten, sňal ho tedy a vložil do kapsy kalhot. Servírka však poznamenala:

„Takže ženat? To jsou ale noviny!“

„Jsi očekáván“, řekl rázně muž, který náhle přistoupil k jejich stolu a ukázal směrem k oddělenému výčepu. Herbert pochopil. Budou po něm chtěny jeho dluhy.

Kvapně se rozloučil, zaplatil servírce útratu a opustil hospodu. Po ulici zrovna pochodovalo vojenské družstvo. Jaká symbolika, pomyslil si. Opodál si všiml muže, který típl cigaretu tak, že ji hodil na plakát s výzvou ke vstupu do Kosmolegie. Najednou Herbertovi vše připomínalo to, co ho čeká a nemine.

Šel domů pěšky půl kilometru. Měl už dávno sbaleno, jeho těhotná manželka ho již pokorně očekávala. Zamrzelo ji, že poslední noc před svým odjezdem netrávil s ní doma a že nevidí jeho prstýnek, avšak otevřeně nenamítla nic.

Opustili společně malý chátrající domek a zahrádku ohraničenou dřevěným plotem a odebrali se, opět pěšky, směr vlakové nádraží.

----------

Veskrze chudinský původ a prostředí ze společnosti vyloučených válečných veteránů předurčily Herbertu Praugnerovi jeho další životní dráhu.

Byl zplozen jedním majorem a Elenou Praugnerovou, která chodila uklízet do ateliéru majorovy ženy. O tom, že byl Herbert dílem znásilnění, pověděla v životě jen jemu samotnému. V Herbertovi to zanechalo nesmazatelnou stopu. Chodíval často před majorův dům a pozoroval štěstí jeho, jeho rodiny, jeho druhé, o generaci mladší manželky, původně spolužačky majorovy nejstarší dcery z manželství prvního.

Herbertovi se nedostalo více než základního vzdělání. Rok sloužil v armádě Cosmocorps. Potácel se životem od zaměstnání k zaměstnání, zanechával za sebou dluhy a také děti.

Když jeho matka, na kterou byl velmi fixován, těžce onemocněla, seznámil se při nemocničních návštěvách s krásnou, avšak mimořádně plachou blondýnkou. Učarovala mu, ale nemohla uklidnit jeho samčí povahu. Projevila vnitřní smíření s Herbertovou soustavnou nevěrou a spokojila se s jejich sňatkem poté, co zjistila, že očekává jeho dítě.

Sloužit do Zahrad Herberta donutily dluhy a touha odejít pryč ode všeho. Alespoň na půl roku. Po uběhnutí této doby se narodí jeho manželský potomek.

----------

Já jsem se narodil čtyřiadvacátého června roku 2085 v Norimberku do rodiny poslance Kosmopolitního konventu Adolfa Wilhelma Kastelrunga. V Římě mě křtil samotný papež Pius XIV. A to vzdor tomu, že katolicismus začal vehementně ztrácet své ovečky ve prospěch tou dobou silně propagovaného abrahamánství.

Otec stál za války v první mocenské linii pevně na straně vítěze a po vzniku supriarchátu byl odměněn titulem supriatora (světomuže) s predikátem Excelence, stal se aristokratem nového režimu.

Devatenáct kilometrů od Mnichova si nechal zbudovat výstavní venkovské sídlo Kastelrungau s úžasným růžovým parkem.

Poté, co byl Konvent zrušen a otec rozezlen opustil politiku, upnul své zmařené ambice směrem ke mně. Pro svého syna, jedináčka, viděl coby nejvhodnější kariéru službu v armádě. Vojenskou školu jsem ovšem nedokončil, a proto mi dveře do Cosmocorps zůstaly uzavřeny. Řešením se stala Kosmopolitní legie, zřízená paralelně s řádnou armádou. V Legii působili muži-žoldáci, kteří se upisovali na krátkou dobu, zpravidla šest měsíců až dva roky, a kteří měli v armádě odsloužen alespoň půlrok a prošli tedy nutným výcvikem.

Já, Alfred Christian Kastrelrung, pro přátele vždy Fredi, jsem se jako supriator a vojenský nedovzdělanec vyšvihl okamžitě do hodnosti kapitána. Podobní jako já byli přesně vhodní, aby veleli největší chátře pod sluncem. Dostal jsem ale slušivou černou uniformu se stříbrnými výložkami a zlatým číslem 43, symbolizujícím mladou revoltu z roku 2043 a třiačtyřicet obětí sarajevského masakru, na ramenou.

Zvolil jsem krátký sestřih a udržoval si štíhlou postavu, což mi mělo v důstojnickém sboru Kosmolegie dodat větší vážnosti, svými 189 centimetry jsem navíc většinu kolegů převyšoval. Přál jsem si vždycky zaokrouhlit svůj vzrůst na centimetrů 190, ale už to zkrátka nějak nevyšlo.

Vedle profesního ukotvení jsem si hleděl i soukromého života. Na otcovo přání jsem se zasnoubil se stejně starou dcerou člena Kosmopolitního shromáždění Doris von Peterich. Prvně jsem ji spatřil ve čtyřiadvaceti letech, kdy jsme si byli na rodinné oslavě, k tomu určené, náležitě představeni. Vztah z rozumu se změnil v lásku na první pohled.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Katova komnata.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.