Zastřihávání

křídel

Vendula Pačesová

Obsah

V Jednotě je síla

Podpatkový názor

Muž bez kabelky

Dny

Vrať se

Fleky na stropě

Pomsta

Svatební košile

Zákonitosti

Odvaha

A řekl

Hamlet

Podvádět a chrápat

Sama

Půjčovna

Chytit šanci za pačesy

Kvůli

Užitečné rady pro naši milenku

Doma

Pach duše

O marnosti

Čtyři roky, dvě ženy, jeden muž

Ženy sobě

Zastřihávání křídel

Zrání

Výročí

Rituály

Vánoční

Týden v Dole

Po „o“

Priority

Oktoberfest

Choďte mi jako dáma

Jíst, vyprazdňovat a facebook

Kompromisy

Neděle je od slova nedělat

Inzerát

Čekání na koule

Sáně

Strážce kufrů

Pokuta

Voda

Bobřík

Letos

Zastřihávání křídel

Vendula Pačesová

Odpovědná redaktorka Michaela Bečková.

Copyright © Vendula Pačesová, 2013

Cover design © Kryštof Doležal, 2013

© Jonathan Livingston, s. r. o., 2013

epub ISBN 978-80-87835-12-8

mobi ISBN 978-80-87835-12-8

www.jonathanlivingston.cz

Tuto knihu věnuji sobě, za což si děkuji.

Ještě bych chtěla poděkovat těm, co dočtou, i těm, co už dočetli a přispěli svými radami a komentáři: Helence Š., Míše B., panu Doležalovi, své tužce, sousedce Radce D. a Radce D., Vaiu, mému inspirativnímu muži, dceři (až vyroste, litovala bych, že jsem jí neděkovala za pubertu), kávě Lavazza a mojí mámě, co mě naučila těch pár písmen.

V Jednotě je síla

Správná vesnice má mít kostel, hospodu a dobrovolné hasiče. U nás byly jen dvě hospody. Jednu vedl pan Mojžíš a druhou pan Matouš. Ta první, Mojžíšova, byla na hřišti. „Dojdi pro tátu.“

„Áááá, stíhačka přišla,“ posmívali se chlapi tátovi.

„Mám to roztočený, kam bys chodil, kup holce kofolu,“ řekl pan Mojžíš.

A jak řekl, tak oba udělali.

Druhou „svatyni“ ve vsi vedl pan Matouš. Stála na návsi, hned proti pomníku neznámého vojína. Když byl čas kladení věnců, dostala jsem kofolu i tam.

Do hospody „U Lva“, jak se jmenovala, (zřejmě kvůli tomu pomníku, co vypadal jako lev), se jezdilo pro lahvové pivo. Nesnášela jsem to, ale byla to druhá z mých dětských povinností. První už jsem řekla - chodit pro tátu.

Když v Praze frčely igelitové tašky a v okresních městech síťovky, u nás ve vsi všichni nakupovali do „dvořaček“. Byly šité z barevných koženek, měly pevné dno, vešlo se do nich deset lahváčů a vyráběl je pan Dvořák.

Měli jsme ji také, ale když dosloužila, novou jsme si nepořídili. Dcera pana Dvořáka prý o mojí mámě řekla, že je kráva zrzavá, a my od nich už žádnou tašku nekoupili.

Museli jsme se bez ní obejít i při pátečním nákupu. To býval můj oblíbený rituál. Já a moje setra jsme počkaly u autobusu na mámu a vyrazily do vsi.

Pan Pták byl řezník, paní Ptáková jeho paní, co krájela salámy. Nákup u řezníka se řídil podle toho, jak daleko bylo do výplaty. Někdy bylo do výplaty i na gothaj daleko.

To do Jednoty pro chleba se muselo, i kdyby na něj nebylo. Kupovaly jsme na víkend celý bochník a pokaždé i nějakou sladkost - sestra dostala sójový suk a já půlku másla.

Podpatkový názor

Byla jsem u holiče, na kosmetice, ale vítězství necítím.

Návštěvou všelijakých lazebníků se snažím řešit splíny. Nebo snad pochyby, kterým jsem si zvykla říkat krize mého věku.

Můj muž je můj přítel. Je lazebník mojí duše. Je i moje krize.

Spí, a já potřebuju pofoukat, pohladit, pochovat. Dívám se na něj a vzpomínám, jak jsme se poznali. Zdál se mi malý, a já lpěla na dlouhánech. Bylo to období, kdy pro mě nejdůležitější vlastností muže byla výška. Kvůli němu jsem přestala nosit podpatky.

Když se u nás ve vsi objevil poprvé, máma šílela. Měla pocit, že nový partner po pěti letech je pro naše bulvární sousedky pikantní sousto. Nepřipadala jsem si jako poběhlice, chtěla jsem ho!

Mám tě ráda se u nás neříkalo. Nepamatuji si, že by spolu naši normálně komunikovali, natož aby si říkali láskyplná slova.

Vlastně si toho z dětství vybavuji jen málo. Vnímat jsem se začala až v první třídě. Hned první den jsem zůstala do večera se slabikářem na hřišti. Pak už se má touha zdržovat se mimo domov jen stupňovala.

Až do pětadvaceti let jsem si „vychutnávala“ všudypřítomné hádky střídané dlouhým trucováním. Situace se nezměnila, ani když matka vyměnila otce za jiného muže. Taky pil. Bylo ještě hůř. K uvozovkovému otci jsem necítila už vůbec nic.

S despektem jsem pozorovala matku, jak je ve čtyřiceti letech zamilovaná. Tenkrát mi to přišlo divné. Teď už vím, že láska není závislá na věku. Jenže taky vím, že s volem bych nebyla. Nechtěla bych opilce, křiklouna, žárlivce, hlupáka, lenocha a lháře.

Matčin přítel měřil skoro dva metry.

Začala jsem o tom, jak jsem chtěla měnit svět u své kadeřnice, a přitom nechci měnit nic. Přestalo pro mě platit, že život je změna. Naopak. Mám ráda, když se věci nemění. Chci jen zážitky a nové vjemy, žádné kotrmelce.

Mockrát jsme si s manželem povídali o nesmyslných zákazech, o alkoholismu našich otců, o promarněných prázdninách, o absurditách našich matek.

Když mi bylo třináct, koupila jsem si přes matčiny protesty boty na podpatku. Nebyly moc hezké, ale byly! Radovala jsem se z těch pěti centimetrů náhlé dospělosti. Druhý den matka odnesla moje béžové střevíce k panu Šulcovi. Pan Šulc byl švec a o tři centimetry mě vrátil zpátky do dětství. To tehdy jsem zanevřela na podpatky!

Muž bez kabelky

Zní to jako název akčního filmu.

Od té doby, co se znám se svým mužem, vím, že nenosí kabelku. To by nebylo nic divného (kabelky zatím nosí jen fotbalisté), jenže pokaždé, když jdeme spolu, nemá kapsu. A když má kapsu, má moc věcí. První otázka zní: „Vezmeš kabelku?“ A já ji většinou beru.

Musím vyndat všechny své zbytečné rtěnky a hřebeny, aby se předměty mužského pohlaví (např. klíč, řidičák a doutník) mohly přesunovat do mojí kabelky.

Vláčím narvaný módní doplněk po celou dobu a co chvíli někdo z naší rodiny něco potřebuje. Zlaté časy byly s malým mobilním telefonem, teď k němu nosím ještě nezbytně nutný iPad. Je těžší, ale rychleji se hledá. Neztrácím plusové body.

Lovím peněženku, jelení lůj, žvýkačku, kapesník... Ruku mám stále zabořenou do útrob kabely a plním rozkazy. Mám pocit, že jde o test oddanosti a pohotovosti.

Nejhorší jsou náhodné nákupy. Tu knížka, tu CD, mandle v cukru, kilo pomerančů... Mé rameno rozdírá napjatý popruh.

Křivdila bych svému muži, kdybych mu nepřiznala starostlivost a péči o mou tašku (už jsem přestala říkat kabelka?). Káravě mě upozorňuje, abych si dávala dobrý pozor na obsah. To bych to schytala! Jsem lhostejná, nepozorná, lajdácká.

Dny

Den svobodný

Dnes neustelu. Tímto rozhodnutím se občas ujistím, že jsem svobodná a ve svých rozhodnutích nezávislá. Chodím se celý den dívat na ty poválené postele a říkám si: „Když nechceš, nemusíš.“ Tuhle svou svobodu často ještě podtrhnu výletem do města. Koupím si něco na sebe, v rychlém občerstvení zhltnu nějakou prasárnu a spokojeně se vracím domů. Nakouknu do ložnice na proležené polštáře a uvařím si silnou kávu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zastřihávání křídel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.