1

HLUŠÍ A SLEPÍ

Trnavský hřbitov

1 Předtím než Jura začal točit Zběhy, jeli jsme přes Slovensko a hledali exteriéry a cikánské hrdiny do připravovaného filmu. Když už jsme jeli kolem, nechal jsem si zastavit v Trnavě, poněvadž se tu narodil můj otec a já tu ještě nebyl. Ve svém snění jsem si ale Trnavu představoval jinak. Musila být jiná než ostatní slovenská města. Bylo to přece rodné město mého otce, tady žil a tady někde ještě stojí dům jeho rodičů a prarodičů. A když já si na tatínka nevzpomínám, musí vzpomínat Trnava, když já se nedopátrám minulosti, musí jí dýchat toto město! Ale ono bylo stejné jako všechna jiná slovenská města, narychlo roztáhnuté do šířky, narychlo zabydlované a industrializované, nakopnuté a vržené z poklidného devatenáctého století do shonu století dvacátého. Po náměstí, kde jsme zastavili, přejel právě kropicí vůz a v mokrém asfaltu se odrážely špinavé dvoupatrové baráky s opadanou omítkou, zírajíce před sebe prázdnými výlohami a zatlučenými okny v přízemí jako slepci. Město s oprýskalou pamětí, zaprášenou zelení, opadávající a zmírající, a při tom všem ještě živé, bez zájmu o minulost, o budoucnost, koneckonců i bez zájmu o vlastní současnost. Domy, které zde vídal otec, chátraly a umíraly již dlouho, dvacet třicet roků, a jejich pomalý zánik se šedivě mísil s rychlým zánikem toho, co se sotva zrodilo. Lesknoucí se asfalt zrcadlil všechen ten smutek, a když jsem vystoupil z dodávky, zajiskřily mi v tvářích vířící kapičky vyprskané z trysek kropicího vozu. Město bylo cítit osvěžující pomádou lesní vůně, která zlehýnka mžila na asfalt, chodníky, domy, stojící auta a chodce. Ve svém snění jsem si představoval, že do toho města vstoupím a hodiny a hodiny budu hledat: ten neznámý dům a obchod v něm, chodníčky minulosti, jimiž chodíval tatínek, a teď jsem to zatím musil stihnout za čtvrt hodiny. V zelené dodávce, omžené lesní vůní, čekali Juraj a věčně podrážděný šofér Dikoš. Po té namáhavé cestě byla dodávka zralá na generální opravu, ne-li do šrotu, a jet v noci by se nám nemusilo vyplatit. Jim dvěma určitě ne.

2 Něco přes týden jsme drkotali po kamenitých a blátivých cestách do zastrčených samot a hledali jsme vesničku, která by v sobě ještě nenesla znak budoucího města. Vesnici bez betonových kravínů s jeřáby na skládku hnoje, bez antén televizorů, motorek a aut, bez do omrzení stejných škatulí baráků, ale když jsme ji konečně nalezli, vraženou do hor jako dřevěný rozeschlý klín, zapomenutou a se zapomenutými vesničany, a zůstali jsme stát proti řídkému stádečku hubených a špinavých krav sestupujících rozeklanou pěšinou a střetli se s prvními nedůvěřivými, bázlivými a nenávistnými pohledy vesničanů, scházejících se pomalu na prašnou placatou náves, bylo najednou jasné, že tady nemáme co dělat a že bychom měli co nejrychleji vypadnout.

Vesničané opouštěli zápraží nízkých chalup a sestupovali se kolem nás. Děcka, která se jim hnala v patách, posílali rozčileně zpátky.

Pokládali nás za trojici ouřadů z města a zamlkle čekali, až ukážeme barvu. Kdoví? Snad se pod jejich domky našlo uhlí nebo ruda, anebo se nedaleko odtud bude stavět přehrada a jejich domy budou zaplavené? Jenže jak jsem brzy pochopil, nebáli se, že by přišli o své zahrádky a dřevěné střechy, ale naopak: přáli si, aby se stal zázrak a někdo s takovou zprávou přišel. Toužili po nových domcích s plechovými střechami, toužili po betonových kravínech, toužili po anténách televizorů, a přinejmenším toužili po nové vyasfaltované cestě. Tak dlouho jim ji už slibovali! Tak dlouho se na ně zapomínalo! A teď měli strach, že jim vezeme další papírové naděje.

Když jsme je však konečně přesvědčili, že nejsme ani inženýři, ani ouřadové, ani policajti, nýbrž doopravdy filmaři, bylo ještě hůř. Tamti jim zase mohli slibovat, vzbuzovat naděje, ale my? Co my? Před celým širým světem odhalíme jejich bídnou hanbu, jejich ubohé dřevěné chaloupky pečlivě každý rok natírané jasně modrou šmolkou a svítícím vápnem, hubené krávy s odřenými, zablácenými boky, hnědavě zelenkavá políčka a nešťastnou pěšinu, vymletou jarními proudy horské vody. Přišli jsme je zesměšnit před sousedy z blahobytnějších vesnic, copak jsou nějací Cikáni?

Juraj se tvářil, jako by se ho to netýkalo, anebo se ho to doopravdy netýkalo. Hledal vesnici do svého filmu a o víc se nestaral. Já se pokoušel s vesničany mluvit, jenže všechno, co jsem povídal, je rozčilovalo ještě víc. Žít tady s námi, vašnosto, to se vám nechce, tak koukejte laskavě mazat a nevykládejte, že naše ubohá a ošklivá vesnice je krásná! A přece krásná byla.

Jediný Dikoš nakonec chápal, co je pro ně podstatné, a jediný on se s nimi uměl dát do řeči. Řídil auto, aby si vydělal, a ne aby se honil za mlhavými fantómy minulosti jako já, nebo za krásnými záběry jako Jura. Při strmém sjíždění serpentin neulpíval pohledem na jasně zelených svazích, po nichž se vezly stíny mraků, ale ukazoval, kde se který z jeho přátel řidičů zabil. Byl vcelku spokojen s tím ryze flegmatickým a letargickým způsobem žití a nehledal cestičky, jak uniknout obchvatu šedi. Neměřil život sny a představami, ale počtem televizorů, biografů, nových domů a silnic stejně jako ti vesničané, kterým to chybělo. Proto je velice prostě litoval a neurážel je každým slovem jako já.

Zahanbeně jsem mu záviděl a vztekal se. Proč se mám, ksakru, stydět rozhlédnout? Vždyť ta vesnice je krásná! Každé dřívko na chalupách mluvilo o práci a času, vše tady kolem zcela zřejmě vzešlo z přírody a mučivě se netrhalo ze země, rostlo to z ní a dýchalo jejím dechem. Ale je to zakázáno, věděl jsem. Snad není zakázáno točit tady film, ale dívat se na tu ves mýma očima je zakázáno jednou provždy.

3 Když jsme před týdnem vyjížděli z Košic, chtěl se Juraj nejdřív zastavit v Kojšově, odkud pocházel. Vyprávěl mi, že Kojšov je z posledních skutečných vesnic na Slovensku. Nosí tam ještě kroje a v neděli zpívají na hřbitově. Řeckokatolickou víru jim zakázali a do kostela přivedli pravoslavného popa; oni však zůstali věrní papeži a do kostela nechodí. Na bohoslužby se scházejí pod širým nebem na hřbitově, a protože svého kněze nemají, odpovídají zpěvem na ticho, zaplňující knězovo místo ve mši.

Juraj je výborný vypravěč. Úmyslně jsem jeho vyprávění nereprodukoval, poněvadž to nelze. Mnohé jeho příběhy by člověk musil slyšet během let nejméně desetkrát, aby pochopil, jak výborný je vypravěč. Totéž vyprávění můžu poslouchat pojedenácté, a přesto se nebudu nudit. Vždycky mě najednou zaskočí čímsi úplně novým. Jeho vyprávěnky jsou vleklou autobiografií, kterou neustále pročišťuje a obohacuje. Ve vyprávěčském transu, když se mu podaří obloudit své posluchače, vystupují na povrch jeho paměti věci dávno zapomenuté, o nichž ani nevěděl, že je paměť podržela. Než jsme přijeli do jeho rodné vsi, rozkošatěl se mi její obraz před očima…

Sotva kilometr před cílem cesta najednou končila, zavalená skalou. Musili jsme se oklikou vrátit a dostali jsme se do rozlehlého údolí, jímž jako by před měsícem prošel mor nebo válka. Jeli jsme kolem liduprázdných domků s rozbitými okny. Dveře zarůstal plevel. Od staříka se psem, který tudy bloudil, jsme se dozvěděli, že údolí budou napřesrok napouštět vodou a že se do Kojšova dostaneme po někdejší trati a tunelem. To mi připomíná příběh jednoho Jurova kamaráda, divadelního režiséra, v Jurově podání. V noci jel autem domů. Zdálky viděl, jak se proti němu blíží jiné vozidlo s netlumenými reflektory. Dával mu znamení, že je oslněn, vztekal se, ale marně. Ten šílenec světla neztlumil, a když se přiblížil, režisér s úděsem zjistil, že se řítí přímo na něj. Nemaje jiného východiska strhl volant — a zřítil se z několikametrového náspu. Zajímalo by mě, co si asi pomyslil, když zjistil, že to vozidlo byl vlak.

My jsme doufali, že se proti nám vlak nevyřítí. Drkotali jsme po pražcích a Dikošova dodávka dostávala poprvé jaksepatří zabrat. Tunel byl sice dlouhý, ale přerušovaný, takže nebylo zapotřebí zapínat reflektory. Nadskakovali jsme a karoserie drnčela. Dikoš nadával a při té příležitosti si rozladěně vzpomněl na holku, kterou jsme včera v noci sebrali v luxusním zájezdním hostinci u Košic. Dělala tam číšnici, a kdykoliv si přisedla k našemu stolu, řehtala jako kobyla. Vzali jsme ji s sebou do Košic a Jura ji po celou cestu na zadním sedadle lechtal, nemoha se nasytit jejího hýkavého smíchu. V hotelu ji přenechal Dikošovi a tady v přerušovaném dlouhatánském tunelu jsme se dozvěděli, jakou noc spolu ti dva prožili. Jak se zdálo, udělala ta dívka na našeho šoféra velký, i když nepříznivý dojem. Nejdříve se jí hrabal v narezlých vlasech a chválil její bílou pleť. Nato se mu pochlubila, že přes tu bílou pleť a světlé vlasy je napůl Cikánka, což ho přimělo k tomu, že ji nevzal k sobě na pokoj, ale vyřídili si své věci v autě. Dikoš byl zhnusen a chvilku tápal, jak nám své zhnusení přiblížit. Potom rezignovaně ukázal před sebe: „Ako ten tunel ju mala,“ odplivl si pod volant.

4 Konečně jsme se dostali na prašnou cestičku a z ní na ještě prašnější okresku. Stoupali jsme do hor. Namáhavá pouť, neustále oddalující cíl našeho natřásání, jenom posilovala mé nedočkavé představy o Jurově Kojšově. Konečně se objevil i ukazatel směru. Juraj se rozpačitě usmíval a pokukoval po mně, co tomu řeknu. Jeho Kojšov byl však stejný jako skoro všechny ostatní vesnice, které jsem už na Slovensku viděl, a ani srovnávat se nedal s těmi, o jejichž kráse bylo zakázáno mluvit. Kojšovští horečně stavěli. Krychlovité rodinné domky s plechovými střechami a televizními anténami. U asfaltky, dneska již zase plné výmolů, žloutly pyramidy písku. U potoka cvičili hasiči. Z krojů zbyl ženám jen do čtverce vázaný šátek s vyčnívající bílou výztuhou na hlavách. Velká špinavá hospoda jako na košickém předměstí, o kus dál koloniál a ve stejném baráku biograf. Autobus se vyhýbal klukům na mopedech a zvedal za sebou prach. Nebyl jsem s to utajit před Jurou své rozčarování a zkazil jsem mu náladu.

„Starý Kojšov je tam hore,“ hlesl slabě a ukázal nad blyštící se zinkové střechy. Ale nepřel se a svůj Kojšov nehájil. Málem jsem mu i s úroky vrátil, co on mi provedl v Praze. To bylo asi půl roku před naší společnou cestou po Slovensku. Psali jsme spolu scénář podle mého Snu o mém otci. Byl jsem si jistý, že se to nedá točit nikde jinde než u nás na Pankráci a že si musí prohlédnout naši podivuhodnou čtvrť.

Do té doby jsem byl u nás doma mockrát, ale neodhodlal jsem se doposud projít všechna ta místa, kam jsme chodili s kluky nebo kam jsem vodil malé sestřičky na procházku a kde jsem se toulal, když jsem dostal špatnou známku a bál se jít domů. Tak jsem ho tedy vedl kolem školy, parku, kostelíčka, ukázal jsem mu lékárnu, jejíž světýlko v noci červeně žhnulo, a kolem bio Revoluce. Zbylo toho vlastně strašně málo, poněvadž okolí již zbagrovali a na troskách začínali stavět panelové domy. O to se mi každý živoucí útržek minulé skutečnosti zdál cennější — než jsem si všiml, že se Jura nudí.

Lotova žena se neměla ohlédnout a já se neměl podívat na Juru. Neměl jsem se pak jeho očima rozhlédnout po čtvrti svého dětství. Udělal jsem to, a co jsem neviděl: špínu a prach, malé, ošklivé a oprýskané barabizny, papíry, které tahal vítr po vykotlané silnici naproti biu Revoluce, a od té doby jsem to tady už nikdy nedovedl vidět jinak.

Ještě jsem se však nevzdal a vedl jsem Juraje z pusté ulice k živé vzpomínce, ke strejdovi Honzovi. Vlastně to nebyl strejda, jen k nám s tetou chodili a on hrál s tátou šachy. Už dávno jsem ho neviděl a ještě déle jsem s ním nemluvil. Od té doby, co se od něho teta odstěhovala, se s ním naši nestýkali. Měl nějaké techtle mechtle s kostelnicí a maminka je zásadová žena. On za to naše pomlouval po celé ulici a já měl strach za ním jít, aby je nepomlouval přede mnou.

Chtěl jsem Jurovi ukázat strejdu vyvalujícího se v naditých peřinách, v zešeřelé místnosti se staženými zelenými roletami. Ale místo rozšafy a hochštaplera, hekajícího potměšile nad věčnou anginou pectoris, místo toho lenocha s býčí šíjí nám otevřelo jeho svraskalé tlusté tělo, obličej neuvěřitelně svraštělý a zmenšený, plný rozbíhavých vrásek, a když jsme se posadili k tomu starému kuchyňskému stolu pod obrázkem prdelaté selky s rozvířenou sukní, kde si strejda vždycky nacpával dutinky, jenom tak, v nátělníku a spodkách, a ještě voněl postelí a postel voněla jím, zeptal jsem se, co jeho srdce, a on zrozpačitěl a že prý dělá dobrotu, zdaleka se vyhýbal obvyklým dvojsmyslům a mluvil spisovně, aby se snad neshodil před návštěvou, což jsem byl i já.

Minulost se uměle oživit nedala, vzpomínka se nedala naráz probudit, a mně se zdálo, že z ní ubylo jenom to, co umírá. Marnost, myslil jsem si. Jenže chyba byla samozřejmě na mé straně, kde jinde? Přišel jsem za strejdou ne živým, ještě živým, nýbrž mrtvým, za strejdou mladším o mnoho let. Doufal jsem, že k jeho vzkříšení může dojít na jeden jediný pokyn, na jediné dobře volené slůvko. Nelze, uvažoval jsem schlíple, když jsme s Jurou zase vyšli na chodník, to vše je dokonale pryč.

Ale strejda byl ještě pořád živý, a dokud člověk žije, je možné i nemožné. Když jsem za ním přišel krátce předtím, než zemřel, byl najednou stejný jako před deseti nebo patnácti lety! Jako by se z něho slouply poslední nevrlé a nevraživé roky, sedl si proti mně u kuchyňského stolu, vytáhl si tabák v piksle a dutinky, brousil pohledem po svých nahatých obrázcích a dovysoka nastlaná postel ještě kouřila z důlku po jeho břiše. Rozvalil se na židli, div se pod ním nerozklížila, zažloutlá kůže zbledla a zase začal zavádět řeč na mé dávné kamarádky ze školy, které se mu líbily stejně jako mně.

Jeho otec byl majitelem velkého smíchovského povoznictví. Měl dva syny silné jako býky. Jednou, pokud si dobře vzpomínám, vykládali ti dva vagon. Při práci se pohádali a bratr pustil Honzovi na krk padací vagonová vrata. Jak vidět, Honza to přežil, ale málem to nepřežil jeho bratr, když po něm hodil sekyrou. Schválně jsem na to zavedl řeč a po letech jsem zase poslouchal jeho historky. Jak povídám, zase to byl starý strejda Honza a poslouchal by se mi asi jinak, kdybych věděl, že bude za měsíc po něm.

Jde s koňmi a vozem naloženým uhlím do strmé ulice někde na Smíchově. Představuji si však strmou uličku z Nuslí nahoru k radnici. Postranní kůň jankovatí a přestává ho bavit tahat. Zastaví se a konec. Do toho prší a je zima. Strejda zamlada ho popadne u huby za uzdu a táhne jej za sebou jako osla. Jenže on — jako osel — si postaví palici a ani se nepohne. Strejda (zamlada) zrudl v obličeji a na krku mu naběhly žíly na prst tlusté. Zafuněl, rozpřáhl se a bacil koně pěstí do hlavy. Padl a již nevstal. Prší a je zima, koník leží na zemi s otevřeným okem a strejdovi nejde na rozum, že ho zabil.

Stiskne zažloutlou vrásčitou pěst a udeří do stolu mezi dutinky. Zasněně vzpomene, jak ho doma potom táta zmlátil lanem a že ho tak dlouho mlátil, až i on zůstal ležet na zemi jako ten kůň. „Kdepak fotr,“ povídá, „ten se neznal!“

Asi měsíc nato, znovuzrozen v starém těle, vyšel jednou, jak bylo jeho odvěkým zvykem, před dům, aby poklábosil s ženskými a obhlédl naši ulici. Připletla se mu do cesty parta jakýchsi výrostků, jejichž pitomé řečičky si nechtěl nechat líbit. Rozehnal se po nich svou mladistvou býčí silou — a zůstal ležet před barákem se zlomenou nohou.

Odvezli ho do nemocnice a naši za ním tenkrát jeli. Trvalo jim to asi deset let, ale stihli to. I oni povídali, že to zase byl starej Honza, že s ním zase byla sranda.

A najednou, že umřel. Měl příliš rád hezké mladé holky a strašně mu bylo stydno říkat si růžovoprstým sestřičkám o mísu. Raději ležel s nohou v sádře v běloučké posteli a nekadil. Kadění mu ztuhlo ve střevech, střeva praskla a bylo po něm. Myslím, že zemřel hrdinskou smrtí v posteli, věrný svému bílému pupku s hlubokou dírou uprostřed a věrný svému opojení z krásy druhého pohlaví. Zahynul jasný sokol, lenoch a hochštapler, obdivovatel ženských zadnic a přítel kluků.

Pohřbili ho na Olšanech. Bylo nás tam pár někdejších uličníků z ulice, jejichž náhlé a nečekané slzy by mu měly být připočteny k dobru. Ale plakali i dospělí, plakala moje máma, táta, plakala teta a její příbuzenstvo, všichni brečeli a strejda byl přítomný: byla s ním sranda.

5 Jurajův Kojšov byl strejda v posledních týdnech svého života, s tím rozdílem, že v Kojšově nejde o poslední týdny a měsíce a roky, nýbrž o trvalou regeneraci. Když jsme odjížděli, měl jsem Juru za co odprošovat, ale nebylo to třeba, poněvadž to bylo jasné.

Zprvu jsem viděl jen povrch, zaznamenal rozčarování a trvalo nějakou chvíli, než jsem pochopil, že vesnici, obdařenou duchem svatým, nemusejí dělat staré chalupy. Juraj byl přivítán jako král: ne, jako velvyslanec Kojšova ve světě. Tahali nás ze stavení do stavení, nalévali nás lavórovicí a cpali do nás halušky. Ženské křičely jedna přes druhou a blýskaly zlatými a stříbrnými zuby. Muži snivě, usměvavě stáli v pozadí, jak jim patřilo; a když jsme konečně, zmátožení a ohluchlí, zůstali na ulici a zamířili k pravoslavnému kostelu na návštěvu k popovi, věděl jsem již, co je to skutečná ves.

Pop byl světlovlasý mládenec jenom o málo starší než my. Na stěně visela v prostém černém rámečku fotografie moskevského patriarchy. V malinké knihovničce stály vedle Písma svatého Dějiny vékáesbé. Pop se něžně usmíval, a když nás s nohama do iks vodil po zlatě zářícím slunném kostele, cuchal vlasy dětem, které přišly na katechismus. Věru mu na to stačily dvě ruce. Ale on si na Kojšovské nestěžoval, jenom mu bylo líto, že se věci tak nemile zvrtly. Nemůže přece za to, že je pravoslavný a není řecký katolík! Když jsme vyšli z kostela ven, pár pravoslavných sklonilo hlavy, zašeptalo pozdrav a pop se stejnou úctou smekl černý klobouk z plavých vlasů. Několik dní se neholil a světlé ježaté strnisko jiskřilo na slunci.

Odpoledne Kojšov ztichl a vylidnil se. Pouze stařenky, neschopné už pohybu, seděly na prazích starých chalup i nových domků. Na černých sukních rozevřené žaltáře s hranatou staroslověnštinou obracely se všechny jedním směrem. Pak znenadání začaly zpívat tak silnými a nezdolnými hlasy, že jsem užasl.

Juraj mě vzal za loket a usmívaje se pod řídkými černými vousy vedl mě dál a výš, kde ves končila a odkud zazníval stále mohutnější tahavý chór ženských hrdel. Na slunečním návrší byl hřbitov plný lidu. Ženy s dětmi a některými manžely, nad hlavami barevné deštníky proti slunci, napůl zmizely ve šťavnaté trávě, kde ctily svého Hospodina. Protahované mečivé tóny tryskaly z hrudí babek, jejich dcer a vnuček, odrážely se od příkrých skal a zpod barevných stínů pod deštníky matně pableskovaly jejich zlaté zuby. I mužové zpívali; slyšet je však nebylo. V tomto koutě světa byli druhým, slabším pohlavím, byli s tím smířeni a bylo jim dobře.

Potom celý hřbitov zmlkl. Deštníky se naklonily a otevřené žaltáře pohltily obličeje. Na řadě byl nepřítomný kněz a oni v duchu naslouchali jeho zpěvu. V zářivém úpalu slunečního chrámu bylo ticho a temné zelené vrchy se sehnuly k hřbitovu. Z nebes, která byla jako modře vysmaltovaný kastrol přiklopený na zem, popolétly níž mihotavé pluky andělů, načež Hospodin uchopil kastrol za obě ucha a vysoko jej pozvedl. Soustředěnými těly žen proběhlo rychlé nadechnutí, zlatozubá ústa se otevřela dokořán a červená hrdla Kojšova pozdravila jásavým Amen přítomného Hospodina.

Po mši se ženské, pokud jen nohama vládly, rozešly po malých skupinkách do skal a ještě pořád neukojené ve své touze naplnit všehomír svými hlasy zpívaly dlouho do noci. Tázaly se a odpovídaly si, jejich melodie pěly dvouhlasně s ozvěnou a točily se kolem potoka, kde právě skončili hasiči cvičení a z velikého kotle rozdávali rudý guláš. Kluci v hasičských helmách tahali plátěné hadice a snažili se z nich vymačkat trochu vody, což se předtím asi nepodařilo ani hasičům. Mezi tím vším se pletly huňaté ovce a Juraj seděl vedle mne pod keřem s očima jako trnky. Ba ne, jeho Kojšov se nemohl scvrknout na hromadu neúhledných domků s plechovými střechami, jako se mně scvrkla moje Pankrác na zaprášenou ulici plnou vanoucích papírů. Nebyl a není zuboženou rezervací a závistivým pozůstatkem minulosti, je živ skrze ty neforemné domky a obrovskou zaplivanou hospodu, skrze mopedy a prach a televizory, pravý smysl Kojšova je od toho všeho neodmyslitelný. Kojšov je živou hrází proti Pacifiku šedi, neboť je do ní ponořen, sytí ji a sytí se jí.

A říkám-li: Bůh je v Kojšově, pak tím jedině myslím to, že Kojšov dovede dýchat dechem života, že dokonce jinak nedovede.

6 Vystoupil jsem z auta a zůstal osiřele trčet v neznámém šedivém městě. Kropicí vůz přejel a lesní vůně navoněla prach. Pátral jsem očima po chodcích, kteří by vypadali jako starousedlíci. Přes mokré náměstíčko zrovna přecházela asi pětašedesátiletá žena ve světlém baloňáku skoro až na paty a s nákupní taškou, z níž trčela petrželová nať. Jakmile se přiblížila, viděl jsem, že to je dáma a že jsem kápl na tu pravou. Zastavil jsem ji.

Měla orlí nos, maličké zlé oči a bledá, jako do bílého dřeva vyříznutá ústa. Vypadala jako jeden z těch okolních kdysi nóbl domů, kráčející trnavský superhotel se zaprášenými okny.

„Sííídon?“ protáhla maďarsky.

Zatěkala pohledem po náměstí.

„Mäsiar Sídon…?“

„Ano, ano, mäsiar Sidon!“ šťastně jsem přitakal.

„Už tuná nebývajú…“

„Já vím.“

„Nemci ich všetkých…“

„Vím,“ pospíchal jsem, „hledám jenom jejich dům.“

„Dom? Dom je tu…“

„Je to daleko?“

„Kdeže,“ roztáhla trochu, „nie daleko, celkom blízko. A vy ste kto?“ vyhrkla najednou.

Bylo mi, nevím proč, trapné odpovědět, a tak jsem se rozhlédl: „Kde je ten dům, prosím vás?“

„Tamto.“

S lhostejnou zvědavostí ukázala k uzounké uličce. Přehodila si tašku do druhé ruky a vykročila přede mnou. „Ukážem vám, mladý pán.“

Zamířili jsme do uličky sevřené z obou stran kamennými stěnami, do uličky široké zrovna tolik, aby vedle sebe mohli jít dva lidé a šustit rukávy o zdi.

„Znala jste je?“ zeptal jsem se rozechvěle.

„Koho?“

„Sidonovy.“

„Pravdaže som poznala,“ odfrkla si, „boli to Židia, ale celkom slušní ludia.“

Nevím, jestli si hrbáč natolik zvykne na svůj hrb, že ho už nezabolí každý pohled, ale ve mně vždycky zatrne, sotva v mé blízkosti padne slovo Žid.

„A,“ vysoukal jsem ze sebe po chvíli, „Alexandra Šándora Sidona jste náhodou neznala, nevzpomínáte si?“

„Ktorý to bol?“

„Syn.“

„Nie, nepamätám… a vy ste čo?“

„Sidon, jeho syn.“

„Ktorého?“

„Alexandra.“

„Ale toho tiež Nemci, čo?“

Přikývl jsem a ona najednou řekla: „Tu je ten dom. Aj kšeft.“

Stál jsem před řadou jednopatrových baráků, dost starých, aby se v jednom z nich otec mohl narodit, že se však v nich ještě žilo, hyzdila jejich starobu opršelá, počmáraná, rozrytá a okopaná omítka. Uprostřed domu, který mi byl ukázán, zela dvoukřídlá železná vrata a po jejich stranách byly výlohy dvou krámů. V levé stála na zaprášeném papíře láhev od mléka naplněná hrubou moukou a nad ní nápis MLIEKO; v pravé byl pár bot a jinak nic. V průčelí domu prosvítal zpod staronové omítky ještě staronovější název firmy: ŠIMONČIČ A SPOL., nebo ŠIMOŇČIČ A BRATIA, nepletu-li se vůbec a stálo-li tam Šimončič.

Žena ukázala vlevo: „Tu bolo normálne.“

Ukázala vpravo: „A tu kóšer.“

Stojím tu a přešlapuju. „Jiný,“ povídám, „jiný dům tu nebyl?“

„Aký?“

„Jiný.“

Lhostejně pokrčila rameny.

Ještě jednou jsem se podíval na tu cizí barabiznu a poděkoval jsem jí. „Ďakujem pekne,“ řekl jsem slovensky. Docoural jsem se zpátky k autu a vlezl jsem si dozadu k Jurovi. „Můžeme jet.“ A zabouchl jsem dvířka.

„Našels?“ zeptal se Jura, když jsme se rozjeli.

„Hm,“ řekl jsem, „našel,“ ale do očí jsem se mu nepodíval.

7 Dva roky nato, když jsem čekal na bratislavském nádraží Balt-Orient-Expres s Andělou a Káťou, které se měly vrátit z Budapešti od tety Manci, tatínkovy nejmladší sestry, řekl najednou v tom shluku lidí nějaký povědomý hlas moje jméno. Začal jsem se rozhlížet, až jsem spočinul pohledem na rodince, uprostřed níž jako rodinný pilíř stál můj bratranec Willy, jemuž jsem si zvykl říkat strýčku, poněvadž je asi o třicet let starší než já. Byla tu s ním jeho žena, jeho dvě dcerky, starší Eva a mladší Agika, a konečně jeho matka, nejstarší sestra mého mrtvého otce, teta Mariška.

Bylo to dost trapné setkání. Provinil jsem se proti nepsanému zákonu, který mi předepisoval návštěvu u nich, sotva vkročím do Bratislavy. A já jsem se vrátil před třemi dny z Budapešti a tři dny jsem byl již v Bratislavě s Jurou, aniž jsem o sobě dal vědět: „Keď prídeš do Bratislavy, Karol, príď k nám ako domov…“ Jenže já jsem se u nich jako doma necítil. Willy se ženou a dětmi nebyli většinou doma a vraceli se teprv pak, když jsem už byl na úprku před fousatou tetou Mariškou, která si mě posadila na protější židli, nalila mi kafe do malého hrníčku a předla jako kocour.

„Ako sa máš, Kárliček, ako sa máš?“

Dobře, dobře se mám, jak bych se měl?

„A mamička, tiež sa má dobre, Kárliček?“

No, taky, taky celkem dobře.

„A otecko Fuchs, ešte stále pracuje u taxíkov?“

Ja, mein zweiter Vater arbeitet u taxíků. Ale ne, vlastně už dávno ne, jenže co bych povídal.

„A sestričky, aké sú, pekné?“

Pekné.

„Do kolikátky chodí Janka?“

Tolikátky.

„A Olinka? Dobre sa učí? A ako sa ty máš, Karolko? Rozprávaj volačo o sebe, Kárliček?!“

Doprčic.

Jak pravím, byl jsem u nich několikrát, a ne jenom proto, že se to sluší. Vždyť teta Mariška, stejně jako teta Manci v Budapešti, byla sestrou mého prvního otce. Ale pokaždé jsem byl rád, když jsem zase vypadl.

Teď tu stáli všichni proti mně jako učiněné špatné svědomí. Byl jsem zastižen in flagranti a nezbývalo mi než se bezmocně vymlouvat. Oni však, jak jsem bohužel se zpožděním zjistil, měli jiné starosti. Vyprovázeli starší z obou děvčat, Evu, na dalekou cestu do ciziny. Willy mi pyšně oznámil, že odměnou za výborný prospěch jede na praxi do jakéhosi západoněmeckého nebo švýcarského vědeckého ústavu. Ulevilo se mi a pomohl jsem jim s kufry na peron. Přesto jsem se ze setrvačnosti cestou ještě omlouval. Povídal jsem, že čekám na Andělu a Káťu, že mi Manci kladla na srdce, abych je všechny od ní pozdravoval a líbal, ale že dělám s Jurou postsynchrony a neměl jsem ještě hodinku čas. Tak jsem pořád vykládal a smetal za sebou stopu jako liška Ryška, až jsem si uvědomil, že to je zcela zbytečné.

Měli si ještě mnoho co říci. A to mnohé, co kladli Evě na srdce, nebylo zřejmě pro mé uši, poněvadž se Mariška i její nevěsta uchýlily k slovenskému esperantu, maďarštině. Willy vedle mne přešlapoval a pokukoval po ženských. Taky by mi už nejradši viděl záda, stejně jako já bych se nejraději viděl před nádražím. Ale jednou jsem přece byl jejich Kárliček, a kdykoliv přijedu do Bratislavy, mám k nim přijít jako domů. Bylo stejně nemožné mě vyhodit jako pro mne vyklidit peron. Pitomě jsem se usmíval a přešlapoval jsem s Willym.

Situace byla příšerná. Napětí přímo jiskřilo. První to nevydržela nejmladší z nás Agika a počala hystericky křičet. „To ste sa teda ukázali! To ste sa ukázali v peknom svetle! Že vám nie je hanba! Peknému nás učíte!“

Teta Mariška s Willyho manželkou Veruškou ji maďarsky okřikovaly.

Starší Eva na mne mrkla a rozesmála se.

Willy zařval, ženské ztichly a on se přemohl a odtáhl mne stranou. Ptal se na Manci, jak je na tom se zdravím, a já jsem odpověděl, že se mi zdá v pořádku, jenom že zase špatně slyší. Willy pokýval hlavou a zeptal se, jak je na tom se zdravím její muž, Andor. Andor je na svých téměř osmdesát let zdravý jako řípa, jenom pořád hůř vidí. (A proč máš, babičko, tak veliké zuby? Abych tě mohla lépe sežrat!) Evin vlak ještě nepřistavili a Willymu uplývala minuta za minutou z posledních chvilek, které se chystal strávit se svou hezkou nadanou dcerkou. Usilovně přemýšlel, o čem se mnou ještě promluvit. Konečně!

„Prišiel ti dopis?“

„Ne, jaký dopis?“

„Z Trnavy, od súdu.“

„A o co jde?“ zeptal jsem se.

„Predsa vieš, že tam máme dom…?“

To jsem tedy věděl.

„Chceme ho predať, vieš, ale sú s tým iba ťažkosti. Nebude toho vela, čo dostaneme, ale volačo dostaneš aj ty.“

Pak, zatímco se po koleji přibližoval Evin vlak, jsem se od stále roztržitějšího Willyho dozvěděl, kolik nás dědiců je: teta Mariška, teta Olga (bytem také v Bratislavě), Manci, sestřenice Gerti, která, jak praví moje maminka, byla komunistka až do okamžiku, kdy po jednom lékařském kongresu zůstala v Anglii, já a můj nevlastní bratr Julius, tatínkův syn z prvního manželství, jehož se mamince a otci podařilo na poslední chvíli zachránit před Němci. Žije v Americe. A s těmito dvěma, Ďusim a Gerti, jak mi Willy stačil pouze naznačit, jsou při prodeji domu největší potíže…

„No, Karol! Tak servus, servus, servus!“ V rychlosti mne objal a políbil na obě tváře a potom již dlouhými skoky utíkal ke skupince svých žen. Popadl kufry a prorážel Evě cestu k dvířkům jejího vagonu.

Byl červenec roku 1968 a příští měsíc byl srpen. Po srpnu přišlo září a po září říjen. Jednoho večera mi kdosi zatelefonoval a vzkazoval od Willyho, že jsou v Německu a že se již nevrátí. Mariška s malým zpožděním odjela za nimi. Tak mi z tří tet zbyly dvě: Olga v Bratislavě a Manci v Budapešti. A jim dvěma jsem z celého příbuzenstva zbyl jediný já.

8 Když mi bylo asi třináct let, přišel jsem jednou ze školy a maminka mě v předsíni uvítala veleznámým tajemným úsměvem: „Hádej, Kárliček, kdo k nám přijel?“

To její „Kárliček“ mluvilo za všechno, v pokoji jistě byla návštěva ze Slovenska. Připravil jsem se, jak se na mne vrhnou a jeden druhého budou překřikovat: „Aký je chutný! Aký pekný! Ako vyrástol!“ Ale už jsem snad veliký a maminka nebude chtít, abych se svlékl do trenýrek, aby viděli, jakou mám pěknou figuru (což jsem, myslím, nikdy neměl). Když jsem byl menší, doufal jsem ještě, že by snad v pokoji mohl sedět první tatínek, ale ta naděje a rozčarování se opakovaly tolikrát, že jsem si zvykl víru v zázraky odhánět a polykat a zapírat. S tím jsem vstoupil.

Maminka už seděla ve svém trůnním křesle pod velkým pergamenovým stínidlem těžké stojací lampy. Kolem lesknoucího se masivního stolu, na němž se třpytil v odpoledním slunci obrovitý oranžový popelník z broušeného skla, se na menších křeslech rozesedli tatínek Fuchs a dva mně naprosto neznámí lidé, žena a muž. Byli kupodivu tiší a zaražení. Dostal jsem od nich převyprávěného Dona Quijota a Komenského Labyrint. Vzpomínám si, jak jsem s těmi knížkami přistoupil ke knihovně, otevřel oddělení, kde jsem měl své Dickense a lahvičky s drobnými kamínky, které jsem bůhvíproč a s bůhvíjakým vědeckým zájmem sbíral, a ve sklech knihovny jsem zachytil celou tu společnost za svými zády a maminčin hrdý úsměv.

Ti dva byli Manci a Andor, její muž. Jejich podoba mi však úplně vypadla z paměti. Později jsem obě knížky od nich, společně se všemi německými knihami po otci, dal do antikvariátu. Při mém fetišismu a při tajemné úctě, kterou jsem choval jako kluk ke všemu, co se nějak stýkalo s tatínkovou památkou, je mi tento skutek dneska nepochopitelný.

9 Nedlouho potom, co zase odejeli, se Maďaři vzbouřili a Budapešť hořela. Každý večer jsme se tiskli k rádiu a chytali Svobodnou Evropu. Maminka se strachovala o Manci a Andora, že jsou komunisti. Nevěděla to jistě, ale má na to čuch. Ježíšmarjá, jen aby se jim něco nestalo, chraň Bůh!

„Samozřejmě že je komunista,“ řekl uštěpačně otec Fuchs, „a jen ať ho pověsej na první kandelábr!“

„Ty, Pepo,“ pravila maminka přísně, ukazujíc na mne horlivě očima, „mluvíš, jako když sere a maluje.“

Já na to pravil, že znám hodně hodných komunistů.

„Dobrej komunista, mrtvej komunista!“ opáčil tatínek. Přitom povytáhl pravé obočí a pravý koutek úst: jako vždycky, když místo tři řekl tři tisíce.

Budapešť hořela, doutnala, krev vypila ulice, mrtvé pohltila země, dým se rozptýlil ve vzduchu a rozdrcenou vzpouru pojaly dějiny do svého chladného náručí. Tragická slavnost šestapadesátého roku byla u konce a jelo se dál a pokračovalo se zase v míru.

Přišla za mnou maminka a povídala: „Měl bys, Karolku, napsat tý Manci, co když se jim něco stalo?“

„Ty myslíš, že by se jim mohlo něco stát?“

„Snad se jim nestalo nic, ale…“ maminka se zarazila a zpytavě se na mne podívala, „tebe nezajímá, jestli se jim nic nestalo?“

„Když neumím německy,“ řekl jsem.

„Manci přece mluví slovensky, nevzpomínáš si? Jenom Andor mluvil s tatínkem německy.“

Otec poznamenal: „Andor mluví německy docela slušně…“ (Zatímco on, jak vím dnes, neumí vůbec.)

„Tak já jim napíšu,“ řekl jsem.

„No,“ pravila maminka, „jestli se ti nechce…“

„Chce, samozřejmě, že chce!“

Jak by se mi nechtělo? Musilo se mi chtít. Byla to sestra tatínka Sidona. Ale ačkoliv jsem po večerech ten dopis snoval a promýšlel, cosi mi pořád zabraňovalo jej napsat. Později mi Manci napsala sama a několikrát. Prosila mě v těch dopisech, abych odpověděl, ale já mlčel, mlčel a dále snoval v posteli nikdy neodeslané dopisy.

Potom se tetička odmlčela a mlčení mezi námi trvalo osm let. Teprve pak jsem jí najednou napsal. Dohnaly mě k tomu zcela praktické důvody, ženil jsem se totiž a napadlo mě, že bychom s Andělou mohli jet na svatební cestu k Balatonu.

Odpověď přišla obratem. U Balatonu je prý překrásně, a když se na pár dní zastavíme v Budapešti, můžeme bydlit u nich.

„Ale co v Budapešti?“ řekla Anděla.

„Chtějí si nás trochu užít,“ řekl jsem.

Pár dní, napsáno jakoby mimochodem, s bázlivou a nedočkavou nevtíravostí. Pár dní. Byl jsem synem jejího mrtvého bratra a ztratil jsem se jí řízením osudu mezi cizími lidmi, k nimž otec na sklonku života zabloudil. Jeho stín jsem byl, podoba, živá vzpomínka na něj, pečeť, kterou vtiskl do světa, než jej opustil. A ona se bude moci pár dní, pár dní na mne dívat a zachvívat se nad pohyby, pohledy a grimasami, které jí připomenou mrtvého.

Myslím, že jsem už tenkrát věděl docela dobře, co všechno znamená těch „pár dní“ v dopise. Sám jsem od toho shledání očekával totéž co ona; s tím rozdílem, že jsem si na tatínka vůbec nevzpomínal.

10 V kupé se po hodině jízdy dalo dýchat jen s námahou. Cestovala s námi početná jihoslovenská rodina. V našem kupé byla pouze její malá část. Pokud pobíhali a navštěvovali se, strkali před sebou obrovské kufry a pohlavkovali děti, bylo ještě dobře. Potom se však dvě ženské, starší a mladší, rozložily po obou sedadlech a celou noc sladce pšoukaly ze spaní. My s Andělou na svatební cestě jsme trávili svatební noc namačkaní v koutku. Asi pětiletý synek jedné ze spících žen nemohl usnout, vyšplhal nahoru do prostoru pro zavazadla, kam se jejich obrovité kufry ovšem nevešly, se zalíbením se odtamtud na mne šklíbil a mával odstávajícíma ušima jako slon. Co jsem měl dělat? Šklebil jsem se na něj taky, odehrál jsem celý svůj rejstřík ksichtů, ale ušima hýbat jsem se pokoušel marně.

S bílým jitrem, proclení, jsme se vřítili do zelené roviny. Dozrávala kukuřice. Vápnem natřené nízké domky za vápnem natřenými zděnými plůtky svítily z nekonečného údolí a utíkaly pryč. Slunce stoupalo nad kraj a ten pod jeho paprsky suše zářil, až mi z toho zdrsnělo horní patro. Když byly sestry ještě hodně malé, jezdívali jsme do Zemianských sadů. Někdy to byl (a dneska už zase možná je) rozlehlý statek s několika domky a chlívy kolem dvora. Kolem byla nedozírná pole, kde rostly plody, které jsem do té doby pořádně ani neznal. Všechno tam bylo neskutečně veliké: melouny, papriky, okurky, dýně, ale i prasata, poněvadž sousedé, kteří měli dva kluky, chovali v kleci dva vepře veliké jako dorostlí hroši, což ovšem není možné.

Když mě ti kluci poprvé potkali v polích, nejdřív se na mne zaraženě dívali. Jakmile jsem však na ně spustil svou přátelskou mateřštinou, začali se smát. Ano, smáli se, protože jsem mluvil česky a čeština pro ně byl jazyk naprosto nesmyslný a směšný.

„Čiriri čim! Čiriri čim!“ dělali na mě.

To si prosím troufali na mladého chlapce ze země Jana Žižky z Trocnova. Cítil jsem se povinován obhájit čest své vlasti. Vytáhl jsem proti nim do pole. Nejdříve jsem získal klamný dojem, že můj husitský chorál je zahnal na útěk, poněvadž skutečně prchali. Ten mladší však jenom útěku využil k hanebnému činu. V běhu si sundal kaťata, vyšpulil na mne zadnici a rozjařeně se do ní pleskal.

„Čiriri čim! Čiriri čim!“

Pak teprve jsem se s ním serval, zatímco jeho starší bratr bedlivě střežil naše chvaty, a podařilo se mi dostat ho na lopatky, což, jak dobře vím, byl zázrak. Od té doby bylo všechno v pořádku. Řekl bych, že kluci bývají lepšími chlapy než dospělí mužové.

11 Anděla, nevěsta pomačkaná a nevyspalá, ale ne z těch důvodů, které by byly namístě, něco zachraptěla.

„Co říkáš?“ Měl jsem kyselo v puse a pokoušel jsem se na ni nedýchat.

„Poznáš tetičku?“ odkašlala si. „Jestli ji poznáš?“ Manci nám totiž napsala, že bude čekat na nádraží.

„Samozřejmě,“ řekl jsem.

Je přece známou, obecně a světově známou věcí, že Sidonovci se od ostatních smrtelníků rozeznají na sto kroků a na první pohled. A v našem případě nadto promluví hlas krve. A pak, vždyť já tetičku znám a vím, že je černovlasá, má výrazné obočí a temné židovské oči jako můj tatínek na obraze.

Přiblížili jsme se k Budapešti a jihoslovenská rodina obracela vagon vzhůru nohama. Každý z nich byl pašerákem, ať byl mladý nebo starý. I my jsme ovšem vezli asi pět košil, igelitové pláštěnky, propisovací tužky a brýle proti slunci, doufajíce, že to vše nějak prodáme. Nestvůrné kufry se řadily do uličky a za nimi ze všech kupé, jež obývala početná slovenská rodina, zaznívala maďarština. Jako když mávneš kouzelným proutkem, Slováci se změnili v Maďary!

Anděla, rozčesávajíc si spečené krátké vlasy, se znovu zeptala: „Poznáš tetičku?“

A tu jsem si pojednou nebyl již tak jistý. „Doufám…“

Vlak zastavoval. Z nádraží se k němu hrnuly stovky a stovky lidí. Další stovky, obtížené kufry, tekly zase z vlaku ven. Já s Andělou jsme se tiskli k okénku.

„Díváš se?“ křičela Anděla.

„Dívám,“ řval jsem já.

Vagon se poznenáhlu vyprázdnil a vyprazdňoval se i peron. Možná že na nás tetička čeká před nádražím. Za chvilku nás proudy lidí odnášely k východu. Tam jsme se, myslím, musili s tetičkou setkat poprvé. Ale rozmyslili jsme se a vláčeli se s kufry a se stanem zpátky. Upřeně jsem zíral na kolemjdoucí tmavovlasé ženské s velikými nosy. Statné šedesátnice však kolem nás chodily naprosto nevšímavě. Konečně jsme dorazili nazpátek k vlaku, postavili kufry a stan na zem a čekali.

Tu řekla Anděla: „Není, Karole, támhleto tetička?“

Sem a tam podél vlaku chodila dopředu nahnutá bledá paní, odháněla si světle hnědé vlasy z čela a s hlavou ke straně tahala nervózně z cigarety.

„Prosím tě!“ řekl jsem.

„Určitě ne?“ vyzvídala Anděla, která si samozřejmě myslila, že si tetičku musím pamatovat, když jsem ji už jednou a vlastně vícekrát viděl. Anděla si ještě pamatuje, jak jezdívala v kočárku.

Paní došla zas až k poslednímu vagonu, otočila se a šla opět pomalounku k nám. Anděla vyhrkla: „To je určitě ona!“ A rozhodnuvši se pro vlastní intuici začala se na neznámou paní usmívat.

Tetička vzhlédla od země, zběžně si nás prohlédla a chtěla již kolem nás projít, když jí asi připadlo divné, že z ní nespouštíme oči. Naposled zatáhla z cigarety, odhodila špačka a nejistě se zeptala tím svým chraplavým, milým hlasem: „Karol…? Anděla…?“

Když mě objímala, třásly se jí ruce a mluvila ještě chraplavěji než jindy: „Děti moje, ani som už neverila, že prídete.“ Vedla si nás oba, každého po jedné straně, a usmívala se mhouříc světlé oči.

12 Stále bylo časné ráno a ulice byly prázdné. Rozhlížel jsem se a myslil na rok šestapadesátý. Po bitvách a tancích jsem tu neviděl žádné stopy. Secesní domy poklidně otevíraly oči do modrého horkého jitra a slunce rozehřívalo asfalt.

„Tady se taky bojovalo, teti?“ zeptal jsem se.

Manci se na mne ani nepodívala a já si vzpomněl, že mi maminka před odjezdem kladla na srdce, abych mluvil hodně nahlas, že tetička špatně slyší.

„Musíš víc nahlas,“ řekla Anděla.

Promluvil jsem tedy hlasitěji: „Tady se taky bojovalo, teti?“

Tetička na mne pohlédla a omluvně se usmála: „Musíte na mňa viacej kričať, vieš? A čo si chcel?“

„Tady se taky bojovalo, teti?“ zařval jsem už z plna hrdla.

Zachvěla se a rozhlédla opatrně kolem sebe. Plaše kývla, ale vzápětí nedaleko nás spatřila zahýbat za roh nějakou mužskou postavu s nákupní taškou. „To bol Andor,“ zamžikala víčky a přidala do kroku.

Nepodařilo se nám ho dohonit. Nalezli jsme ho až v hloubi bytu. Seděl ve své pracovně a zíral před sebe pichlavýma očima, jejichž zorničky mířily každá jinam. Vypadal jako do velkého koženého křesla pohozený hadrový panák se skleněnýma očima, z nichž se místy sloupal lak. Chvilku jsme již stáli proti němu, ale on nás nevnímal. Teprve když Manci pronesla „Andorko…?“, začal se hýbat, vstávat a váhavě kráčet k nám. Šilhal skrze nás a měl nelíčenou radost.

„Gut morgen, bon žúr, dobroje útro, dobré jítro“ — a ještě v několika dalších jazycích, které si nepamatuji.

Potom zase oni přijeli do Prahy a my zase do Budapešti (to bylo tenkrát, když jsem se potkal na bratislavském nádraží s Willym a jeho rodinou a sám čekal na Andělu s Káťou, až přijedou z Maďarska).

Jak byla naše poslední návštěva u nich vzrušená (chýlilo se k srpnu 1968), tak jejich poslední návštěva u nás v roce devětašedesátém byla napjatá. Když jsme se první den vypravovali na procházku, oblékli se v předsíni a potom vyšli na chodbu, on zůstal ještě uvnitř. Otočili jsme se a viděli jsme ho, jak stojí s kloboukem v ruce v zešeřelé předsíni, zírá před sebe a nechápavě se usmívá. Od té doby jsem dbal, aby byt zářil všemi žárovkami.

Světla jsem ztlumil jen večer, když jsme se rozsadili v Andělině pokoji a poslouchali hudbu.

Strýček se usadil v proutěném houpacím křesle, poklepával nohou a dirigoval. Ale i Manci poslouchala. Přijela do Prahy jako vyměněná. Sotva jsme přišli z nádraží domů a ona se převlékla, umyla a učesala, dávala nám — jakoby mimochodem — najevo, že na ni není třeba křičet. „Počujem ťa, počujem ťa,“ povídala s tajemným a pyšným úsměvem.

„Tys byla zase na operaci?“ zeptal jsem se.

Zavrtěla hlavou.

„Samo se ti to zlepšilo?“

„Kdeže,“ zachraplala tajnůstkářsky.

„Ale když jsme u vás byli vloni a když jsem ti pak v srpnu volal, tak jsi slyšela ještě moc špatně…?!“

Úkosem se podívala na Andora, pak na Andělu a potom na mne. Pohnula rukou, povznesla ji k vlasům a sáhla si za ucho. Za okamžik ke mně natáhla dlaň, na níž spočíval nepatrný černý srpek s tenkým drátkem a bambulkou na konci. Tichounce a nepřetržitě jí to pištělo v dlani.

„Ježíšmarjá,“ řekl jsem, „a takhle to píská v uchu?“

„Nein,“ pravil nečekaně Andor.

Anděla se podivila, že rozumí česky. Tetička si honem zasunula naslouchátko do vlasů a Anděla své podivení musila zopakovat. „Je nadaný na jazyky,“ řekla tetička, „nevie hovoriť, ale celkom dobre už rozumie. Pripravil sa.“

Podívali jsme se na Andora. Potřásl velikou tvarohovou hlavou s červeným nosem a pramínky řídkých šedobílých vlasů se mu posunuly chlapecky do čela.

„Dobrý den, dobre rano, dobre jítro, dobry véčer, dobra noc, na shledanou, zmrmzlina!“

Toho prvního večera jejich pražské návštěvy jsem se rozhodl je obšťastnit Bélou Bartókem. Nejdříve jsem pustil Koncert pro housle a orchestr číslo jedna, tento bolavý stesk po harmonii a splynutí, pak Koncert pro orchestr ze třiačtyřicátého roku, stesk po míru v letech nejtvrdší války s neuvěřitelným finále důvěry v lidstvo a výstražným zaduněním vesmírných pozounů na samém konci.

Tetička si během té produkce několikrát sáhla do vlasů za ucho, a když koncert vrcholil, s omluvně rozpačitým úsměvem si naslouchátko vyndala úplně.

Vystřídal jsem tedy zahanbeně Bartóka Beethovenem. Oba byli zase spokojeni. Strýček nás zasvěcoval do rozdílů hry Oistracha a Szerynga. S napětím očekával houslová sóla. Pak jsme s hudbou skončili a bylo ticho. Ještě pořád nepadlo slovo o tom, proč se k nám strýček s tetičkou vypravili. Řekl to až strýček. Pravil: „Das war sehr gut, Karol, dass du uns im August telefoniert hast. Sehr gut!“

Za naší poslední návštěvy v Budapešti jsme snad vůbec nepřestávali hovořit o politice. Srovnávali jsme šestapadesátý rok v Maďarsku s osmašedesátým rokem u nás. Srovnávali jsme Imre Nagye (tetička říkala: Imro) s Dubčekem. Manci s Andorem se obávali, že to v Československu skončí stejně jako u nich. Já jsem tvrdil, že to není možné. Večer jsme poslouchali Prahu z jejich velikého rádia. Já s Andělou jsme byli pyšní až na půdu. Tetička byla stále znepokojená. Uklidňovalo ji pouze to, že Češi jsou přece jenom jiní než Maďaři. Jednak rozumnější a jednak menší antisemiti. Když se tenkrát situace v Maďarsku vyhrotila, bála se, že to vyústí v pogrom. Poprvé jsem z úst, kterým jsem věřil, slyšel, že šestapadesátý rok nebyl tak prostou záležitostí, jak jsem se domníval. Veliké touhy a odvahu poskvrnilo mnohé, s čím se slušní lidé nemohli ztotožňovat. Vystihl jsem také ze slov Manci a Andora, že koneckonců byli vděční Kádárovi, když požádal o ruskou pomoc. Trochu jsem znejistil a nenápadně jsem se zeptal, jestli byl tenkrát strýček komunista. Dozvěděl jsem se, že už několik let předtím vrátil legitimaci, což tedy byl také akt odvahy, takže jsem se odmlčel.

13 Ulicemi ještě projížděly obrněné transportéry a tanky, okna drnčela a domy se otřásaly v základech, ale už se nestřílelo. Říkalo se sice, že spojení je přerušeno, spojení s Budapeští jsme však přece jen dostali.

Křičel jsem z poražené Prahy: „Haló! Jsi to ty, teti?!“

„Haló? Haló. Haló!“ Hlas se jí třásl.

„Slyšíš mě, teti? To jsem já, Karol!“

„Haló!?“ znělo zoufale.

Do rozhovoru se připletl hlas maďarské telefonistky a Manci jí cosi plačtivě vykládala. Potom znovu a stísněně řekla: „Karol, si to ty? Karolko? Ste všetci v poriadku? Aj Anděla, aj malá Káťa, mamička, ste všetci v poriadku? Hovor hlasnejšie!“

„Ano, to jsem já, teti,“ křičel jsem, „jsme všichni v pořádku!“

„Nepočujem ťa dobre,“ zaznělo z druhé strany sklesle, „ale si dobrý, že voláš. Ste zdraví, Karol?“

„Jsme úplně v pořádku, teti!“

„Zle počujem, veľmi zle, ale to je dobre, že si mi zatelefonoval, lebo sme mali strach o vás…“

Najednou začala mluvit maďarsky. Po chvíli jsem si domyslil, že vedle ní stojí Andor. „Teti, teti! Dej mi strýčka! Pokusím se mu to říct německy!“

Neslyšela. „Andor je v poriadku, deti,“ zaplakala, „ale hneď mi napíšte, áno?! Okamžite! Čím skôr, aby som mala správu, rozumieš?! Počuješ ma?!“

„Ano, ano…“

Teď seděli u nás.

Tetička vzdychla a zahanbeně po nás přelétla pohledem. „Taká smola! Keď som to najviac potrebovala, bola som celkom hluchá!“

14 Hluchý byl i můj otec. Dole v knihovně jsme měli dlouho v černé krabici jako od mistrovských olejových barev naslouchátka s baterií a drátky. Také jsme tam dlouho pietně chovali podobnou krabici s esencemi do voňavek, nožík s perleťovou střenkou a ulomeným hrotem čepele a zmuchlaný kapesník, který maminka dala stranou z jednoho balíku prádla, jejž dostala k vyprání z Pečkárny nebo již z Terezína. Otec tam prý onemocněl furunkulózou a já jsem si vždycky představoval, že žluté skvrny na kapesníku jsou od hnisu. Maminka povídala, že to všechno dostanu, až mi bude osmnáct, ale někdy kolem toho data většina těch relikvií zmizela; nejdřív placatá krabice s naslouchátky, kterou naši prodali. Ale i já jsem o ty věci přestal projevovat zájem, musím si přiznat.

Na jedno ucho tatínek ohluchl za první světové války. Sloužil u kavalerie jako důstojník. Těsně vedle něho vybuchl granát a praskl mu z toho bubínek. Na druhém uchu, jako u tety Manci, pracovala dědičná otoskleróza. Ke konci, jak vypráví maminka, neslyšel už bez sluchátek vůbec, ale nerad je nosil. Hluchý jako poleno sedával v pokoji, četl, a aniž to věděl, čekal, až se naplní jeho dny.

Třetí z hluchých sourozenců je teta Olga. Když jsme k ní v devětašedesátém roce přijeli s Manci a Andorem do Bratislavy, trvalo hezkou chvilku, než jsme se dozvonili. Ale měla to dobře vymyšlené. Od zvonku a od telefonu si nechala zavést dráty ke dvěma žárovkám, takže ji na zvonění upozorňovalo světlo. Přístroj, který používá, byl ještě větší než ten, který si mohl dopřát můj otec. Nosí jej zavěšený na prsou, a když telefonuje, musí si přikládat telefonní sluchátko téměř k břichu, neboť tam je její ucho.

Telefonovala se synem svého zemřelého muže. Ona sama děti mít nemohla, z Osvětimi se vrátila domů bez vaječníků.

Dva nebo tři roky předtím jsem ji viděl u Willyho. Seděla v šeru na proutěné židli, vyčítala mi, že jsem se na ni nikdy nepřišel podívat, ale moc jsem s ní toho nenamluvil, poněvadž jí slovenština a moje nepodařená slovenština ještě víc tenkrát dělala potíže. Nejraději hovořila německy a méně ráda maďarsky. Neblahý dojem, který jsem si o ní odnášel z dětství, kdy mi přímo (a nevím proč) naháněla strach, se nesetřel. Byla hrozně zubatá.

Teď jsem ji však viděl v docela jiném světle a také se domnívám, že se sama musila změnit, ačkoliv je to u šedesátileté ženské sotva pochopitelné. Každopádně ale mluvila vesele slovensky. Běhala bujaře z kuchyně do pokoje a pyšnila se ledničkou a novým nádobím. Vůbec mi silně připomínala maminku. Vždycky spěchajíc kolem mne se zarazila, znovu si mě celého prohlédla a pokaždé upozorňovala Manci na některé mé rysy, které jí připomínaly bratra. Nečekal jsem, že se u ní budu cítit tak dobře, ale nemohli jsme se s Manci dlouho zdržovat, a ponechavše Andora její bujarosti, spěchali jsme na vlak do Trnavy.

15 Manci po vystoupení z vlaku trochu váhala. Byla v Trnavě naposledy krátce po válce. Ačkoliv střed starého města zůstal nezměněný, podstatně se změnilo okolí a chvilku jí trvalo, než našla cestu novými ulicemi a kolem těch opršelých nových domů. Tam však, odkud jsem já přede dvěma roky vstoupil do Trnavy, jsme se nedostali. A k mému údivu jsme se ani nedostali k domku se dvěma zaprášenými výlohami a s nápisem ŠIMONČIČ A SPOL. nebo ŠIMONČIČ A BRATIA. Tetička mě zavedla do uličky s řadou nizounkých městských chaloupek hrajících všemi barvami. Před jednou z nich jsme se zastavili. Další můj velkopanský sen se hroutil. Kdysi jsem žil v monumentální představě, že Sidonovci byli jakousi židovskou šlechtou. I když jsem musil připustit, že byli řezníci, utěšoval jsem se tím, že byli jakýmisi nóbl řezníky, velkořezníky. Sama Manci mi za naší první návštěvy v Maďarsku vyprávěla, že za první světové války i potom bylo všechno maso v Uhrách sidonovské. Trnavští je vyváželi, maďarští je přejímali a rumunští Sidonovci je prodávali dál. Jenže pak jsem viděl ten jednopatrový baráček se dvěma výlohami, vlevo normálně a vpravo kóšer, a nyní jsem stál před domečkem ještě menším. Popravdě řečeno bydlili v takových chaloupkách u nás v Praze v Nuslích a u rasovny Cikáni. Každé normální řeznictví v Praze bylo stejně veliké jako velkořeznictví mých předků a skutečná velkořeznictví se s tímhle již vůbec nedala srovnávat.

Tetičce se zamžily oči. Skrze slzy se dívala na domek, v němž se narodila. Zestárl jako ona a zemřel pro ni jako její rodiče, bratři a sestra Ada. Bydlili v něm cizí lidé.

„Nepůjdeme se podívat dál?“ řekl jsem.

„Myslíš?“ zašeptala stísněně.

Bydlili tu cizí lidé a byl to už jejich domov. Manci je z lidí, kteří nešlapou do cizích bytů a do cizích tajemství. Prošli jsme váhavě krátkým průjezdem kolem dětské tříkolky a zastavili se na dvorku. Manci mi s hrdlem sevřeným a zalitým polykanými slzami ukazovala, kde byla kuchyň, kde velký pokoj, kde spali rodiče a kde děti. Ta část domu, kde spávaly děti, se zhroutila starobou. V pokojíku, málo krytém potrhanou střechou, rostly vysoké chumáče plevele.

„Aké je to zanedbané,“ posteskla si a už se neudržela a rozplakala se.

Za okénkem se objevila tvář domácí paní a ve škvíře pootevřených dveří se zaraženě zastavil malý špunt. Tetička se shrbila, vzala mne bázlivě za ruku a prchla se mnou ven. Chvilku ještě postála na chodníku, utírajíc si omluvně slzy, které jsem nemohl zastavit, a potom jsme šli dál.

Vyprávěla: Její otec a můj dědeček byl nejstarší z bratří. O Pesachu a Velkých svátcích se scházela celá rodina kolem jeho stolu. Bývaly to bohaté hostiny. I děti směly pít víno smíšené s vodou. A nejmladší z dětí, Manci, světlovlasá a ve svátečních šatečkách, se podle ceremoniálu musila pípavým hláskem vyptávat tatínka, jak že to vlastně bylo s Moše a Izraelem, když prchali z Egypta.

„Vieš, čo to je Hagadá?“ zeptala se Manci. „To je taká knížka, raskázy,“ dodala rusky jako vždycky, když nemohla připadnout na slovenský výraz, „také príbehy z biblie, a velmi pekné…“

Dědeček předčítal z Hagady hlubokým vážným hlasem, jak Hospodin, Bůh Mošeho, zatvrdil faraonovo srdce a jak za to potom bil jeho zemi Micrájim, jak kobylky sežraly úrodu, jak pomřely všechny prvorozené děti a jak potom faraonovo vojsko zalily vody Rudého moře. Věru, velmi pěkné příběhy! Po každém vyprávění přikusovali hlávkový salát, pak křen, vajíčko a macesy. Dveře po celou hostinu byly otevřené dokořán, do noci — to aby Mesiáš, kdyby náhodou přišel k jejich domu, našel dveře otevřené a nezmizel zase na další staletí. Dveřmi však přicházeli trnavští chudí Židé a žebráci. Dědeček, který si potrpěl na pohostinnost, jak se na správného Žida sluší, radostně vstával, vítal je a uváděl k prostřenému stolu, neboť zvláště o Pesachu nebylo záhodno zapomínat, že Izrael byl otrokem v zemi Micrájim a nejchudší mezi chudými.

Když byl šábes, sedávala rodina v užším kruhu kolem stolu a vyhlížela otevřeným oknem, až zapadne slunce a vyjdou tři hvězdy. Potom mezi ně přicházela princezna Šabat s korunkou plnou zářících drahokamů.

Tetička se zarazila: „To sú pekné rozprávky, však?“

„Mrzí mě,“ řekl jsem, „že to znám jenom z knížek.“

Tetička chvilku mlčela a potom zase řekla: „Sú to iba rozprávky.“

„Myslíš?“

„My sme neboli ortodoxní. Nemilujem ortodoxných Židov. Vidíš?“ ukázala na postranní uličky, uzounké a rozblácené, „tu bývali. Nosili, ako sa u vás povie, pejzy. Snorili v kabale, Talmudu a nič nerobili.“

„To je pěkné, ne?“

„Nie, to nie je pekné.“

Podíval jsem se do uličky a řekl: „Půjdeme tam?“

Manci chvíli váhala a potom jsme šli. Stála tu ještě polozbořená synagoga. Železná vrátka byla zarezlá, tráva kolem vysoká a plná býlí. Dveře synagogy, nad nimiž byly Mošeho desky, byly přebité zchátralými prkny.

„Sem jste chodili?“ zeptal jsem se tiše.

„Nie, tu chodili ortodoxní,“ řekla tetička.

Cestou na hřbitov mi vyprávěla o zakladateli „jejich“ synagogy, o „našem“ rabínu Sidonovi. Prvně jsem o něm slyšel od Willyho. Povídal, že to byl slavný a učený muž, něco jako pražský rabi Löw ben Bacalel. Ukázal mi malý čtvercový papírek, popsaný sotva již zřetelnými hebrejskými písmeny. Byl to kouzelný, požehnaný výstřižek ze starobylého Talmudu, jenž měl tu moc chránit od násilné smrti každého, kdo jej nosil na srdci. Kdykoliv byla válka, dávali kouzelný papírek otcové synům, kteří rukovali, a to se tradovalo od první poloviny devatenáctého století, kdy kouzelný výstřižek vyšel z požehnaných a žehnajících rukou rabi Sidona. Můj otec jej nosil za první světové války, vyprávěl mi Willy, a jedině díky jeho ochraně pouze ohluchl a nebyl zabit, když těsně vedle něho vybuchl granát. A jistě by ten papírek tatínka byl uchránil i za druhé světové války, ale on jej daroval právě Willymu, poněvadž on sám na vojnu nerukoval a Willy táhl po boku německých vojsk dobývat Ukrajinu. Před Willym nepřítel neustále prchal. Nejdříve Rusové a později, když se karta obrátila, Němci. Málokdo ví, že můj bratranec Willy byl jediným neporaženým a vždy vítězným důstojníkem historie druhé světové války! Ale buď jak buď, ve válce byl a vrátil se z ní živý. Na srdci jej hřál kouzelný papírek z rukou rabína Sidona a on jej ještě nedávno s úctou obracel v prstech a upřímně mu děkoval za své zachránění z pařátů smrti, zatímco já jsem myslil na tatínka a proklínal jsem jeho lehkovážnost. Kéž by byl býval papírek ponechal na svém srdci!

Pokud však jde o „našeho“ rabína, byl to pro mne dlouho především zázračný rabín. A představa zázračného rabína v naší rodině mi byla hojivou náplastí na rozčarování ze šlechtictví do řeznictví. Ale Manci teď náplast krutě strhávala, neboť podle ní nejenže „náš“ rabín nebyl zázračný, nýbrž kouřil, nenosil pejzy a chodil na dlouhé procházky kolem Trnavy s trnavským biskupem, ba ukazoval se s ním v kočáře taženém rychlým biskupským spřežením. Náš rabín byl prostě osvícenec, a jelikož na osvícenství není nic romantického, právě tak jako na řeznictví, byl jsem zajedno s někdejšími pejzatými trnavskými Židy, že „náš“ rabi byl kacíř, a to kacíř zvláštního, nebývalého druhu. Chtě nechtě jsem vůči němu musil zaujmout stejně odmítavé stanovisko jako ke své nikterak romantické rodině. Jejich úsilí vymanit se ze sevření špinavých uliček ghetta do přízně a úcty křesťanů mi bylo málo sympatické. Pro přízeň, úctu a peníze, věci pofidérní, vzdávali se věcí věčných a rabi Sidon byl vlastně předbojovníkem a představitelem řeznictví a pozdějšího velkořeznictví, jež mi bylo trnem v oku.

Zatímco jsem o tom všem mlčel, šli jsme s tetičkou prašnou cestou přes meze, zarostlé nízkou travou, k malému nádražíčku. Už jsme šli poměrně dlouho a židovský hřbitov stále nebylo vidět.

Zeptal jsem se, co můj otec.

„Neviem,“ řekla, „ale myslím si, že hej. Aj ja verím v Boha, iba že to je volačo iné ako bedákať nad hriechmi a zase v nich pokračovať, sotva sa z nich vyznáš. Pámbičkárov nemám rada a otecko ich tiež nemal rad, Karol.“

To, co mi vykládala o své víře, mi připomínalo osvícenský protestantismus, stejně tak jako mi židovská ortodoxie v jejím podání připomínala běžné katolictví kostelníků a kuchyněk s vyšívanými dečkami na stěnách. Zdálo se mi, že tetička nemá zdání, co vlastně je židovský Bůh. Pro mne byla židovská ortodoxie čímsi nadmíru vznešeným, tvrdohlavým lpění na dávné moudrosti našich předků, a domníval jsem se, že lidé, kteří obcovali s tak vznešeným Bohem, jako je Mošeho Adonáj, a Bohem tak nevypočitatelným a tajemným jako sám život, kdybychom jej ve vší jeho výbušnosti směstnali v jediný atom, musí být sami velcí a nepoměrně moudřejší než ti, kteří se modlí k madonám ronícím slzy krve. Ale na druhé straně jsem nemohl sám před sebou popřít, že Manci poznala židovskou společnost, ortodoxní i neortodoxní, na rozdíl ode mne na vlastní kůži, zkušenost s podobou víry byla u ní konkrétní, zatímco já, který jsem jako kluk chodil do kostela vedle naší školy a nějakou dobu, než mě to přestalo bavit, tam padal na kolena, jsem měl zkušenost jenom knižní. A mými zasvětiteli do židovství byli vznešení duchové. Nemá tedy spíš pravdu tetička a není tomu tak, že lidé většinou neobcují s Bohem vznešených duchů a že není podstatného rozdílu mezi bohem Židů a křesťanů? Že promítají kamsi mimo sebe své touhy, aby měli ochránce a vůdce, k němuž by se mohli utíkat o naději? Že promítají mimo sebe své touhy a očekávají odtamtud uklidnění a rady?

Přišli jsme k nádraží a tetička marně hledala širokou cestu, která kdysi vedla přes koleje přímo k hřbitovu a po níž chodily pohřby. Nenašli jsme ji a musili jsme klopýtat přes pražce. Tetičce se podlamovaly nohy v tenkých střevících na zaolejovaném štěrku mezi kolejemi a na náspu, až jsme se konečně vydrápali nahoru a po další chvíli putování jsme se ocitli na velkém rovném prostranství, zaplněném rezivějícími hospodářskými stroji, sudy od asfaltu, pytli se ztvrdlým cementem a cáry lepenky. Hřbitov byl poněkud jiný, než jsme hledali.

„Kde je?“ zeptal jsem se.

A Manci ukázala rozpačitě před sebe a řekla: „Tu.“

16 Když jsem se lépe podíval, spatřil jsem za vším tím haraburdím začernalou zeď. Dlouho jsme šli podél ní, obcházejíce smetí a keříky, pod nimiž bylo nasráno. Konečně jsme nalezli širokou hřbitovní bránu s hebrejským nápisem, kdysi zlatě vsazeným do kamene, ale obě křídla zrezivělých vrat byla pevně spoutána rezavým řetězem. Musili jsme jít další půl hodinu, než jsme se dostali k někdejšímu zadnímu vchodu, který byl dneska vchodem hlavním. Za zdí vyčníval hrobníkův domek a márnice. Kolem nás fičela auta po dvousměrné autostrádě. Nedaleko stavěl červený městský autobus. Pod námi dole se bělala nová sídliště. Tetička zazvonila na zvonek. Zpoza dvířek zaštěkal pes. Otevřela nám maličká stařenka a pustila nás pohostinně dál.

Zmizela v domečku a za chvilku se vrátila s modlitební knížkou. Podávajíc ji Manci, zamyšleně se na ni zadívala. „Nie ste vy Sidonová?“ řekla.

„Som,“ usmála se tetička.

„Veru, že som vás poznala, Mancika!“

„Aj ja som vás poznala, tetka.“

„Nuž choďte ďalej,“ řekla stařenka a zasmušila se, „všetkých ich tam nemáte, čo?“

„Všetkých nie,“ řekla Manci.

Stařenka potřásla lehkou hlavičkou a ukázala nám cestu travou, tak vysokou, že jsme viděli jen první náhrobní kameny. První v cestě nám stál velký a důstojný hrob rabi Sidona. Bílý kamenný katafalk s vytesanými ornamenty a celý popsaný hebrejskými znaky. Přední náhrobní kámen byl v polovici přeražený a jeho vrchní část ležela naznak v trávě. Tetička vyhrabala zpod trávy plnou hrst štěrku a přidali jsme každý po kamínku k dlouhé jejich řadě na tumbě, zatímco „náš“ rabín diskutoval s červeně oděným biskupem o výkladech Písma a žehnal výstřižek z Talmudu, který měl ochránit jeho syny, vnuky a pravnuky před násilnou smrtí.

Odtud jsme se prodírali travou, která nám sahala až po ramena, na druhý konec hřbitova, kde bílé náhrobky vystřídaly lesknoucí se hlazené černé jehlany se jmény, která byla kdysi zlatá. Po dlouhém hledání a obcházení hrobů jsme přišli k řadě, kde odpočívali naši příbuzní. Můj praděd, který se psal Sidon, můj děd, který se psal ještě Sidon, a moji strýcové, kteří se již psali Szidon, maďarsky. Tetička otevřela modlitební knížku s hebrejskými modlitbami a německým překladem. Pozdravila dědečka Daniela, babičku Rachel, otce Julia, jeho bratry a sestřičku, která umřela malá. Nahlížel jsem jí přes rameno a snažil jsem se přelouskat švabach. Opravdu, tyto modlitby se příliš nelišily od křesťanských, a proč by se koneckonců měly lišit.

Pak, když jsme na všechny hroby položili po kamínku, jsem se zeptal na strýčka Karola. Tento Karol byl nejstarší z bratrů a byl skutečnou hlavou rodiny. Byl opředen takovou slávou, že mi dokonce i maminka vyprávěla, jak vzácný to byl muž. Prý ho měli Slováci tak rádi a tolik si ho vážili pro jeho dobročinnost, že mu za nejhlubší války uspořádali židovský pohřeb. Ale jeho hrob jsem tu neviděl.

„Kdeže,“ zasmála se Manci, když jsem jí to vyprávěl, „je pochovaný v Bratislave na evangelickom cintoríne.“

„Proč na evangelickém?“

„Lebo sa nechal pokrstiť.“

„A proč?“ divil jsem se.

„No,“ řekla Manci, „pre Židov bola protestantská viera najbližšia. Karol bol veriaci evangelík.“

Ano, ano, viděl jsem ho na fotografii u tety Olgy. Seděl v trávě u cesty a vedle něho ležela obrovská černá doga. Strýc Karol byl tlustý a pod velkým nosem měl černý kartáček. Nadělal strašně moc peněz. On byl velkopodnikatel, ne můj dědeček. Nebyl mi sympatický a ještě nesympatičtější mi bylo jméno, které jsem po něm dostal, a úcta, s níž se před ním ještě dneska skláněla Manci.

Ale Manci se mezitím rozplakala. Bratr, kterého nejvíc milovala a který jí byl blízký, můj otec, tu nebyl, ani druhý bratr Max. A nebylo na světě hrobu, nad nímž by mohla postát a vědět, že v něm jsou jejich ostatky. Neboť místo, kde leží můj otec, není známo, ani místo Maxe, otce mé sestřenice Gerti.

Vrátili jsme se zpátky kolem hrobky rabi Sidona k márnici a stařenčinu domečku. Kdysi dávno byla služebnou u mého dědečka a znala Manci jako takhle maličkou. Odnesla si modlitební knížku a přinesla konvičku s vodou a utěrku. Nalila nám vodu na ruce, my se utřeli a potom jsme se s ní rozloučili.

„Je to tu zanedbané,“ omlouvala se, „ale to viete, já už na to nestačím.“

Pak mi teta ještě ukázala ve městě synagogu rabína Sidona, tu, již navštěvovali oni. Stála v širší a méně zablácené uličce a byla větší a honosnější než synagoga pravověrných, ale když se to tak vezme kolem a kolem, ani srovnávat se nedala s gotickým trnavským chrámem, jehož okna hýřila barvami a nitro blýskalo zlatem. Po náměstíčku před ním a před seminářem chodili sem a tam černí kněží a církevní potentáti v rudých rouchách a s prsteny na rukou. Netušil jsem, že v Trnavě ještě panuje tak čilý církevní ruch, a když jsem si najednou srovnal tuto nádheru, která musila být za časů rabi Sidona ještě nádhernější, s novou synagogou, byl jsem náhle dojat nad disputacemi biskupa s naším rabínem a viděl jsem i bohatství strýce Karola v perspektivě navždycky zavřených a prkny přebitých dveří sidonovské synagogy.

Neboť v Trnavě nebylo již Židů, ani ortodoxních, ani neortodoxních.

2

HLUŠÍ A SLEPÍ

Nevyhnutelný příběh

Od té doby, co jsem začal vyplňovat dotazníky, jsem psal do rubriky OTEC křížek s datem 1944 a místem jeho smrti terezínská Malá pevnost, a do rubriky POVOLÁNÍ OTCE chemik. Chemik! Och, já dobře věděl, že nebyl chemik, ale naopak gróf, který trávil své mládí na koni, vždyť byl za první světové války důstojník, kavalerista, a věděl jsem od maminky, že jedna z mých dvou tet, buď Manci, nebo Olga, chovají doma jeho vítězné medaile, protože nebyl jenom výborným jezdcem, ale vítězil i v boxu a jako jeden z prvních závodil na lyžích. Já sám jsem z těch, kteří si na lyžích zlomí nohu hned první den, s boxem jsem to zkoušel, avšak skončil jsem ihned po zápisu, a na koni jsem nikdy neseděl. A teď, dotazník za dotazníkem, píši chemik! Byla to lež jako věž, jenže jsem byl vždycky natolik vychytralý, že jsem se v dotaznících nevychloubal pověstným bohatstvím tatínkovy rodiny, a omlouval jsem se sám před sebou, že přece jen chemik byl, neboť když přišel do Prahy a oženil se s mou matkou, zařídil si firmu Pragoflora a pak, když už nesměl jako Žid dělat ani to, míchal voňavky a maminka je prodávala.

1 V uličce, která vede kolem domku, kde se narodil, ke katolickému chrámu, mi Manci ukázala jednopatrový a ještě zachovalý dům zdobený štukaturou. Tady v tom domě prý bydlili rodiče tatínkovy první ženy Beži. „Ano?“ řekl jsem a vyprávěl Manci, co jsem už předtím zvěčnil ve své první knížce, o tom, jak nás Beži navštívila, a opírajíc se o naši temnou kredenc, měla jeden uříznutý prs.

Manci se srdečně rozesmála. Bylo to poprvé, co se v Trnavě smála. „Ako my sme sa tomu s Andorkom nasmiali,“ chraptěla, hledíc na mne přimhouřenýma šedomodrýma očima, „keď si to Beži v tej tvojej knížke prečítala, asi ju porazilo!“

„A co?“

„Ona! Ona, Beži Sidonová! Tá krásavica, a teraz zvečnená s jedným prsom!“

„Ale měla přece jeden operovaný…“

„Kdeže!“

Já však tuto Beži viděl jako dnes, jak stojí v kuchyni, opírá se o kredenc a má jenom jeden prs. Dokonce mohu říci, že nic na té vzpomínce mi není jasnější, než že jí hnědá látka šatů volně splývá po jedné straně hrudi, zatímco po druhé straně se zvedá.

„Kde bych to tedy vzal,“ pravil jsem, „určitě se nepleteš?“

Tetička zavrtěla hlavou a začala mi vypodobňovat tatínkovu první ženu tak, že jsem se musil smát také, když jsem si ji představil, jak kdesi v Americe, kde žije se svým synem a mým nevlastním bratrem Ďusim, louská chudák mou češtinu, znajíc jenom chabě slovensky, a dočte se tu hrůzu a utrhání na těle. Beži byla trnavská krasavice a později, když si vzala otce, byla krasavicí bratislavskou. Byla to žena, která stavěla na své kráse. Docházel jí dech a umírala, nebyla-li středem pozornosti, obdivu mužů a závisti žen. Otec se do ní zamiloval po návratu z války nebo snad ještě za svých návštěv v Trnavě. Bylo mu osmnáct, devatenáct let. Ve sváteční uniformě císařského hulána zvonil ostruhami po dlažbě a tahal za sebou zahnutou šavli, tak jsem si to alespoň představoval. Zpočátku, nežli si troufl na Beži, chodíval za pokladní do kasina. Byl mladý, urostlý důstojník a myslím, že nepřeháním, když řeknu krasavec. Tmavovlasý s výrazným obočím a velikýma hnědýma očima. Začínaly mu růst vousy a nosil možná knírek. Kromě války neměl žádné povinnosti a užíval svobody, jak se sluší na mládence z bohaté rodiny a maďarského kavaleristu. To, koneckonců, nezměnil ani granát, který vedle něho vybuchl. Hluchý na jedno ucho měl ještě to druhé, a je-li člověk mlád a hezký, zdaleka mu ještě nezáleží na tom, aby naslouchal tomu, co říkají druzí. Vždyť středem všehomíra je on, a druzí nechť naslouchají jemu, jak jinak?

Když válka skončila a on musil svléknout barevnou uniformu, odložit palaš a přestat cinkat ostruhami, když se dost navyprávěl svým příbuzným, známým, své pokladní a kamarádům válečných historek, začalo se kolem něj uvažovat, co s ním, a otec a bratři byli zajedno, že na něj čeká kariéra v jejich rodinném podniku.

Tatínkovi se však líbilo řeznictví ještě méně než mně. On, švihák a sportovec, by měl skončit mezi papíry a masem? Chtějí mu vzít jeho svobodu, jeho koně, jeho psy, jeho přátelství, jeho dobrodružství? A tak se vzepřel ze všech sil a povedlo se mu to. Přesvědčil otce, že pro podnik není důležitý další úředník, ale vystudovaný veterinář. Šel tedy studovat zvěrolékařství. Během studia si však uvědomil, že medicína je cosi vyššího a naučit se rozumět lidskému tělu je víc než porozumět tělu zvířecímu. Přesedlal na všeobecné lékařství. Jenže ani zde nevydržel déle než dva nebo tři semestry. Zaujaly ho hodiny chemie, a chemie, jak se mu asi zdálo, byla zase o něco výš než medicína. Táhlo jej to od konkrétního k abstraktnímu, ale současně, jak se mi to jeví, nebyl hlavně spokojen s tím, že se všude musilo studovat. Záhy udělal dočasně křížek i nad chemií, a ujistiv se, že z něho nikdy nebude studovaný muž, vrátil se zpátky domů. Obchod mu byl nadále protivný, a proto pro něj bratr a můj strýc Karol vymyslil funkci šafáře na svém statku. Tatínek zase dostal koně a psa a s nimi nebe nad rovinou a bílé cesty mezi zelenými poli.

Můj otec byl lehkovážný mladík, a to mne, neboť jsem jej z maminčina vyprávění znal jako hluchého a důstojného muže, mile překvapilo, ačkoliv jsem si s menším uspokojením musil přiznat, že v tomto ohledu se mu nepodobám, a vážnost, s níž se potýkám se živobytím, svědčí spíše o tom, že jsem dítětem jeho hluchoty a vážné důstojnosti. Třeba uznat, že můj bratr Julius či Ďusi nebo Ďusinko, jak se mu v rodině říká, se po otci vyvedl lépe.

Kdysi, kdysi velmi dávno, když jsem byl ještě hodně malý, přijel po válce z Anglie a já měl angínu. Můj dojem z něho je obestřen růžovou barvou deky, kterou jsem byl přikrytý. Dále jsme se všichni byli podívat v Terezíně. On, já, maminka, jeho maminka a můj budoucí druhý otec. Vzpomínám si, že nás někdo prováděl kolem velmi obyčejných zdí a malými komůrkami, prý celami. Konečně jsem v jedné z nich spatřil trčící skobu nebo hák, tak jako to bývá v sušárně, a já jsem byl rázem skálopevně přesvědčen, že to je právě ten, na němž terezínský kat pověsil našeho otce. Ďusiho podobně inspirovala šibenice na nádvoří, ačkoliv přece všichni dobře víme, že na šibenici otec neskončil. Procházeli jsme terezínským hřbitovem s hlavami skloněnými k bílým kamenům se jmény. Hodiny jsme chodili bezvýsledně, neboť jméno Alexandra Sidona nebylo nikde zaznamenáno.

Z Československa se můj nevlastní bratr Julius vrátil zpátky do Anglie. Vyučil se leteckým mechanikem, ale Anglie a práce na letišti ho záhy přestaly bavit. Potřeboval pro sebe větší prostor, a odstěhoval se proto se svou matkou Beži do Ameriky. Pravděpodobně z té doby se datuje balíček, který odtamtud nečekaně přišel. Listonoš jej dal mamince a maminka ho kupodivu předala mně. Z Ameriky. Odesilatelem Julius Sidon! A bez průvodního dopisu, poněvadž tenkrát mohli Američané posílat své dárky jen prostřednictvím jakési firmy, která za příslušný poplatek zabalila olejovky, oříškové máslo, margarin, kakao a kafe — mně jako komukoliv jinému, takže jsem si mohl být jist, že se Ďusiho ruka netkla ani toho papíru. Jak bylo odevždy mým zvykem, horlivě jsem se chystal bratrovi odpovědět a poděkovat, že si na mne vzpomněl, ale nenapsal jsem ani řádku.

On si zatím koupil letadýlko a maringotku. Měl všechno, co potřeboval. Nebe a zemi. Postřikoval rozlehlé bavlníkové plantáže a putoval s letadýlkem a maringotkou sem a tam. Nikde nebyl doma, všude byl návštěvou a volný.

Po mnoha letech, když jsem se již oženil a narodila se nám Káťa, rozhodl jsem se mu konečně napsat. Nejdřív jsem to zkoušel s Andělou, která umí anglicky, ale bylo to neosobní jako ten balík, který jsem od něho dostal, takže jsem se do smolení dopisu pustil se svou zásobou němčiny, doufaje a předpokládaje, že bratr na svou první až třetí mateřštinu nezapomněl. Ale zapomněl, jak jsem se později dozvěděl od Manci. Přestože si musil nechat můj dopis přeložit, dlouze mi odepsal a přiložil tři fotografie. Na jedné z nich byla jeho žena: Švédka s krátce ostříhanými rovnými vlasy, se psem v náručí a stojící před bílou maringotkou. Na další fotografii je bratr a jeho letadlo. Na třetí bratr s vyhrnutými kalhotami, bosky v kalifornském písku před modrým mořem. Ďusi mi psal anglicky a Anděla překládala, že mám naprostou pravdu, když pravím, že není možné, abychom jeden žili tam a druhý tam, aniž bychom o sobě věděli, a že jako bratři při sobě musíme držet a nezapomínat na sebe. To mi ovšem nebránilo v tom, že jsem mu již neodpověděl.

Postřikuje tedy dál bavlníkové plantáže a vzlétá se svým letadýlkem vysoko k nebi, odkud obhlédne moře, zemi i slunce a hvězdy.

Náš otec jezdíval tryskem na koni a navečer sedával v úvoze s chladným psím čenichem blízko tváře. Také měl nad sebou rovné nebe a také pod ním byla zeleň a mezi tím a tím moře volnosti. Já jsem se po něm nevyvedl, mně dal do vínku své předčasné stáří, a mohu být jen rád, že býval lehkomyslný.

Jeho tvrdohlavá svobodomyslnost však velmi působila na Manci a také na Olgu. Zvláště Manci měla pro ni velké pochopení, snad právě proto, že se Šándor lišil od starších bratrů. Byl jí jakýmsi majákem, podle něhož snovala vlastní ideály. I dnes vypráví o dnech tatínkovy mladosti se zadrženým dechem, vypráví to jako pohádku, v níž můj otec a její bratr je princem, který jediným slovem a jediným políbením může probudit ze spánku svět…

Zvláštní však je, že jí svobodomyslný Ďusi dělá ukrutné starosti — a jsem přesvědčen, že od A do Zet opakuje řeči svého otce a bratří, kteří se trápili se Šándorem. „Veď už je mu štyridsať rokov a mal by mať už voľačo pevné! Ako to len žije? Nič nevie, iba lietať, býva hneď tu, hneď tam, čo je to za človeka?“

Přestože Beži byla z bohaté trnavské rodiny, otec se do ní doopravdy zamiloval. „Velmi sa milovali,“ jak praví Manci, ale méně přízniví jejich lásce byli její rodiče. Otec Beži byl, myslím, advokát, člověk rozumný, který se nedá oklamat tím, že Sidonovci patří k trnavské honoraci. Šándor byl v jeho očích skutečně jen tím, čím byl. Syn bohatého otce a ještě bohatšího bratra — a šafář! Nikdy nic nedokončil, práce ho nebaví, pokud je to práce, povinnost je mu protivná, dovede jen lítat na koni, milovat jejich dceru, hrát v kasinu a zdobit každou společnost. To je věru málo na ženicha jeho dcery!

Stáli jsme s Manci před domem těchto rozumných rodičů. Na trnavské poměry to byl velmi honosný dům. A tetička, zase hrdá na svého milovaného a obdivovaného bratra, mi s tichým dívčím úsměvem vyprávěla, jak tatínek situaci vyřešil. On Beži unesl — snad právě tímto oknem, jež vede na balkon, a tímto romantickým skutkem hodným Romea sklouzl nečekaně do prózy života, jíž doposud prchal ke koním, nebi a zeleni. Neboť to, co se nepodařilo jeho otci a Bežiiným rodičům, si vynutila situace, kterou si vynutila láska.

Utekli do Bratislavy. Tam bylo nutné nějak žít. Musili jíst a někde spát. Oba byli zvyklí jíst a spát dobře. Beži navíc potřebovala šaty, moc šatů, aby mohla chodit do společnosti a být i v Bratislavě její ozdobou. Inu, prostě a jasně, tatínek musil přijít s křížkem ke svému bratru Karolovi a přijmout místo, dobře placené místo úředníka v domovském podniku, v bratislavské filiálce firmy. Došlo k velkému smíření s Bežiinými rodiči a všechno šlo najednou jako po drátkách. Ale veselý Šándor přestal být šťastný. Ne snad proto, že ztratil někdejší svobodu a že byl donucen k povinnostem, ale poznenáhlu ho přestalo bavit, co bylo středem života jeho ženy. Nedočkavě ho tahala z jedné společnosti do druhé, z večírku na večírek, krásná, zářící v nových a nových šatech a účesech, šťastně se usmívající a flirtující s tím a oním, jak se na dámu velkého světa patří, a otec, trnavský švihák, se nudil čím dál víc. Jiné ženy ho nezajímaly, poněvadž stále miloval ji, a když srovnal lidi, s kterými se tady musel stýkat, se svými veselými druhy z vojny, a když srovnal nejskvostnější z těchto dam se svou někdejší milenkou pokladní z kasina, pochopil, že má tu čest se zbohatlíky na válce. Že flinty nestřílely, že se boty trhaly jako papírové, že uniformy prostých vojáků nestály za nic, že koně pár dní nato, co byli koupeni, chcípali, potraviny hnily dřív, než se dostaly do táborových kotlů, že maso, které vojáci dostávali, bylo podřadné jakosti, to všechno bylo jejich provizí na válce. Jejich ženské s překypujícími ňadry, sotvaže jsou trochu opilé, rozepínají pod stolem poklopce manželů svých přítelkyň, které mezitím roztahují nohy pro všetečné prsty jejich manželů. Beži si chtěla užít své krásy a mládí. Každý večírek byl pro ni nový, pokaždé rozehrávala kolem sebe novou hru zájmů, a ideály těchto společností se pro ni, provinční krasavici, staly ideály nejvyššími. Peníze jako šlechtický erb.

Pro otce bylo asi smutným rozčarováním, když konečně pochopil, že žena, kterou miluje, je neodvolatelně hloupá husa. Manci mi vyprávěla, že krátce nato, co se vzali, krátce nato, co se jim narodil Ďusi, vypukly mezi nimi hádky, které se po několika letech vystupňovaly až k rozchodu. Otec pravděpodobně odmítal dělat Beži průvodce a němého pozorovatele. Po hádkách se rozcházeli, Ďusiho opatrovali příbuzní a příbuzní je zase usmiřovali. Jenomže nikdo nemohl nic změnit na tom, že ti dva lidé chtěli každý něco jiného.

Moje maminka vypráví, že se otec dozvěděl, že Beži nezůstala při tom a vyspala se s jiným mužem. Nevím, do jaké míry lze důvěřovat její paměti nebo otcově verzi. Manci alespoň pochybuje, že by měla Beži jiného, ale Manci na druhé straně je velmi opatrná v odsudcích. Prostě a jasně, tatínek vystěhoval všechny její věci z bytu a už ji dovnitř nepustil. Učinil konec hádkám, konec žárlivosti, konec trýzni. Sebral všechnu svou vůli, aby se nenechal znovu přemluvit jako již tolikrát a aby nepodlehl stesku. Sebral všechnu sílu a touhu žít, aby se nezabil, a tak se rozvedli. Můj malý bratr Julius putoval od tety k tetě. A jeho otec udělal tlustou čáru pod svým dosavadním životem, sečetl a opustil Slovensko. Jeho cesta vedla do Prahy…

2 Byl rok 1936. Otci bylo čtyřicet let. Na pozadí jeho příběhu se chystala druhá světová válka. Už hřmělo velmi blízko, hřmělo přímo v Praze, kam jej přivedl útěk, ale maminka, jíž o dva roky později bylo šestadvacet let, jej poznala zahleděného nazpátek, do vlastního příběhu. Seznámila ji s ním její sestra, teta Helena. Bylo jich hodně, sourozenců. Anna, Helena a Jana, moje matka, Francí a Pepík, ti pocházeli z druhého, zákonem neposvěceného babiččina manželství, Mařka a Vašek, jenž byl tulákem, byli zase z prvního a posvěceného manželství dědečka Kusého, Karel a druhá Mařka z prvního a posvěceného manželství babiččina. Celkem to tedy bylo devět dětí, o něž se babička Barbora musela starat po smrti svého zákonem neposvěceného muže, ale když přišel můj otec do Prahy, dovedli se už všichni postarat o sebe. Anča byla vdaná, babiččina Mařka taky a ženatý byl i Pepík, zatímco jeho bratr a dvojče Francí se živil v podstatě tím, že se pokoušel udělat dítě impotentnímu kavárníkovi, což se mu také podařilo. Vašek, jak již řečeno, byl tulák, neboť utekl za ženskou od kolotoče, která ho pak nechala, jeho sestra Mařka zůstala starou pannou a vydělávala si posluhami, Karel si zařídil obchod a manželství v Dobříši a byl bohatý, aniž z toho ostatní viděli korunu, a Helena, jež odešla z domova první a vydupala si pro sebe cestu jako herečka, se právě chystala do Francie, aby tam poznala svého budoucího manžela, Nora Hansena, a už se nikdy nevrátila k divadlu.

Moje matka, Žanynka, byla nejmladší ze všech. Ve čtrnácti letech se začala učit kadeřnicí, v témže roce umřel její tatínek, musela učení nechat a jít do továrny jako rukavičkářská dělnice. A nyní to dotáhla na prodavačku. Jako jediná bydlila s babičkou Barborou v jejich starém bytě v Nuslích. Měla za sebou velikou a nešťastnou lásku k chlapci z dobré rodiny, které jeho matka udělala čáru přes rozpočet, měla za sebou tyfus a léčení z podvýživy. Teď jí bylo šestadvacet a byla velmi hezká. Se smutným a zanedbaným maďarským Židem ze Slovenska ji seznámila, jak jinak ani nemohlo být, Helena, která se pohybovala ve vyšších kruzích a v kavárnách, které byly nad maminčinu kapsu.

Otci, jak jsem řekl, bylo něco přes čtyřicet. Byl v Praze sám, byl běženec. Když mamince poprvé nabídl, zda by s ním nešla do biografu, řekla, že ano, ale jenom v tom případě, že bude mít čistou košili a zavázané tkaničky u bot. Teta Helena naznačuje, že se otec původně zamiloval do ní, a teprve potom přišla maminka. Je to možné, dokonce velmi pravděpodobné, poněvadž Helena byla příliš chytrá, aby si něco začínala s židovským běžencem, člověkem ze dna rozvráceným, když válka a deportace Židů tloukly do bran Evropy.

Buď jak buď, někdejší švihák Šándor přišel na první rande s čistou košilí a zavázanými tkaničkami a maminka, jak je to v její povaze až dodnes, se rozhodla vytáhnout jej z bryndy, dát mu zas půdu pod nohama a postavit jej pevně na ni. Touto půdou se však osudově musila stát ona sama. Tak se tedy vzali. A nebylo to dobře, není-li nebo je v světě něco dobře, i když bych se jinak sotva narodil. Nebylo to dobře už proto, poněvadž se vzali z rozumu, chabosti a soucitu. Vždyť i maminka byla vyčerpaná ve svých šestadvaceti a přemíra energie a potřeba pomáhat byla jenom záchranným pásem její nevyčerpatelné vyčerpanosti.

Na svatbě prý tatínek mamince házel talíře přes celou místnost a ona je chytala. Na svatbě prý spolu tančili na stole čardáš. Byla to prý veselá svatba a já bych si přál, aby byla veselá, ačkoliv na minulosti svými touhami nezměním ani chlup.

Když u nich byla babička Barbora krátce po svatbě na návštěvě, Šándor, jak vypráví maminka, cosi chtěl. Maminka vařila a neměla chuť mu odpovídat. Říkala tedy: „Jo, jo.“ A když i to jí bylo moc, využívajíc manželovy hluchoty pravila: „Polib mi prdel.“ Nato otec překvapeně viděl, jak babička Barbora pozvedla svou mateřskou paži a vlepila své dceři facku. „Prečo fackáte moju ženu, mamička?“ zeptal se. „Jen se jí zeptej, jestli ti to řekne!“ odvětila Barbora. A večer, sotvaže ulehli, se zeptal: „Prečo ťa mamička udrela, Janka?“ „Ále…“ řekla Janka. „Prečo?“ naléhal Šándor. Pro to a pro to, řekla mu to konečně — a on se zahleděl do stropu a řekl: „Dobre ti mamička urobila.“

Jak tedy patrno, byla babička žena spravedlivá a neměla proti mému otci nic, ale přesto neviděla ráda, že si ho její nejmladší dcera bere. Nevadilo by jí, ani kdyby se nebrali z velké lásky, protože Anču provdala a čerta se jí ptala, líbí-li se jí budoucí manžel nebo ne. Ale asi cítila, že tu něco není v pořádku a že tento muž přišel do Prahy jenom dožít. A babička, na rozdíl od mé matky, neměla ráda dožívající lidi. Otec už měl vyměřeno pouhých pět let.

4 Našli si byt nahoře na Pankráci v novém domě, který postavil jistý pankrácký židovský obchodník jménem Fuchs. Vlastnil obchod s textilem z druhé ruky ve starém domě naproti a nějaké pozemky. Kromě tří dcer měl třiadvacetiletého syna, ale zemřel dřív, než vstoupila německá vojska do Prahy a Slovensko se odtrhlo od Čech.

Tři roky po svatbě maminka otěhotněla, ale to je delší historie. Jak známo, změnilo se mezi tou dobou hodně. Německá okupace většinu Čechů přebolela. Žilo se dál a mrkalo se, že všechno má svůj konec, i Hitler. Ale pro Židy to teprve začínalo. Tatínek byl příliš rozumný, než aby chtěl další dítě. Dokonce byl natolik rozumný, že si nechal ze Slovenska poslat Ďusiho a s maminčinou pomocí ho posadil do jednoho z posledních vlaků, které směřovaly do Anglie. S ním odjela i Beži, a to bylo také naposled, co ji viděl, svou lásku. Ten muž byl zlomený a nepřál by si asi dítě, ani kdyby nebylo Němců. Ale s maminkou to bylo jinak. S hluchým manželem zahleděným do sebe a do knih příliš legrace neužila. Rok míjel za rokem a všechen život se jí scvrkával před očima. Dítě, malý spasitel! Že to tak musím říci, propíchla prezervativ a dočkala se. Když už by byl pro ni potrat příliš těžký, vyšla s pravdou ven. Tak jsem díky ní měl tu čest spatřit světlo světa, světa v plné parádě druhé světové války, léta Páně 1942 v srpnu, když už Němec se svým slovenským spojencem Willym a jeho čarodějnou kartičkou od trnavského rabína táhl na Rusa a tatínek vyráběl pokoutně parfémy, které maminka prodávala.

Ale abych jen díky tomu slavnostnímu okamžiku svého narození nepředbíhal. Tatínek samozřejmě nebyl jediným Židem, kterého už nikdo nemohl zaměstnat. Měl však štěstí, měl árijskou ženu. Jiní na tom byli hůř a ztratili i byt. Jako doktor Rais, který byl starý mládenec a místo r říkal v , takže byl doktov Vais . A tento doktov Vais se k nám nastěhoval a bydlil u nás, dokud mu nepřišla kartička, aby se dostavil k Veletržnímu paláci. Byla to ostatně maminčina práce, že se k nim nastěhoval, poněvadž otce by něco takového vůbec nenapadlo. Měli byt dva pokoje a kuchyň a do té doby, než jsem se narodil, pro ně byl velký, takže přítomnost doktova Avníčka Vaise se dokonce svým způsobem vyplácela, poněvadž nebyl hluchý jako otec, a když někdo zvonil a maminka nebyla doma, šel otevřít. Byl to tichý človíček a pomáhal tatínkovi s voňavkami. S otcovou vkladní knížkou a přilepšením, které přicházelo ze Slovenska od Karola, se jim nedařilo zle. Říkám to hlavně proto, aby nedošlo k mýlce, že neměli co jíst. Jedinou Arníčkovou vadou byla totiž jeho nekonečná mlsnost. Byl schopný pročuchat se esencemi až k vůním mnohem líbeznějším, přicházejícím z kuchyně. Tehdy se neposedně vrtěl a pokukoval dveřmi, až mu to nedalo, vstal a přešoural se přes předsíň. Zastavil se v kuchyňských dveřích a začal se usmívat. „Copak to bude?“ ptal se nedočkavě mrkaje na troubu.

„Štrúdl, Arníčku,“ řekla maminka.

„Štvúdl mám moc vád.“

„To já vím, Arníčku,“ řekla maminka, jež pro jeho chuť k jídlu měla pochopení, „tak běž zpátky k Šándorovi, já vás zavolám.“

Velmi nerad vyměnil ty dva světy zcela odlišných vůní a maminka, když chvílemi pohlédla přes dveře a předsíň do pokoje, narážela na jeho lačný pohled a touhou zakalené oči. Postupem času, když bylo hůř a hůř a maminka si na osudu jejich domácích již mohla spočítat, jak jednou dopadnou ti dva a ona se svým dítětem, které v sobě nosila, když už nebylo naděje, že by se její vztah k hluchému muži mohl pozměnit k lepšímu, tehdy, jak přiznává, často myslila na to, jak tomu všemu uniknout. Vždyť byla ještě mladá a mohla mít život před sebou, zatímco takhle, odkázaná na předčasně zestárlého muže, neměl její život pražádnou perspektivu. Každý den, když odcházela na nákup nebo prodávat voňavky a kolem ní po chodnících chodily ženy s kočárky, zamilované dvojice a matky s dětmi a život jim všem plynul víceméně beze strachu z budoucnosti, a když si intenzivně uvědomovala pohledy mužů, otáčejících se za ní, táhlo ji to všecko pryč, dál a pryč od jejího bytu, kde vyhasla radost a kde byla beze slov očekávána katastrofa. Jednou se setkala se svým někdejším zaměstnavatelem, o němž věděla, že byl do ní zamilovaný. Tenkrát jí to dělalo jenom dobře a neuvažovala o tom, že by si ho mohla vzít. Ale on ji potkal teď a ptal se jí, jak žije. Tak a tak, všechno mu vypověděla. „Žanynko,“ řekl, „buď rozumná a rozveď se. Jemu nepomůžeš a sebe zničíš.“ „Budu mít dítě,“ řekla matka. „Zničíš i dítě. Já si tě vezmu.“ Nějak podobně to bylo. Před matkou se zase po dlouhé době otevřela nebesa. Žít normální život. Nežít život Židů. A vracejíc se domů byla již rozhodnuta. Stoupajíc do schodů kolem prázdného bytu, kde dříve bydlíval ten mladý frajer Pepík, syn domácího Fuchse, který byl teď v Terezíně, byla rozhodnuta, že je to naposled, co se vrací. Je to ovšem hnusné opustit Šándora v takovou chvíli, je to hrozné opustit jej, když zanedlouho půjde tam, kam odešel Pepík, ale ona chce přece žít, normálně a klidně, beze strachu, že bude ona i její dítě o hladu, beze strachu, beze strachu, normálně jako jiní! Kdo jí to může mít za zlé? A ještě odemykajíc byla rozhodnuta. Pak otevřela dveře a uviděla v předsíňce ty dva, svého hluchého Šándora a Arnošta, jak tam stojí s velikýma tmavýma očima, a najednou na jejich očích spatřila závan úlevy a štěstí, jako by tušili, co se jí honí hlavou, a čekali tu po celou dobu jako psi, které chce páníček opustit a nechat chcípnout steskem a hladem. Přiskočili k ní a přehlušujíce jeden druhého tahali se o její tašku. Maminka šla do pokoje, usedla do křesla a dlouho plakala. Ti dva seděli vedle ní a dívali se na ni. Drželi ji každý za ruku a hladili ji. Maminka se do slz začala usmívat. Konečně vstala a náhle se cítila nesmírně šťastná.

Byl čas k obědu a od včerejška měla upečenou husu, kterou dostali ze Slovenska. Měl to být sváteční oběd na neděli.

Ve špajzu však našla jenom husí kostru. „Arnošte!“ zavolala odtamtud.

Arnošt se schlíple přišoural.

„Žanynko, nevekneš to, viď?“

Šándor seděl vzadu v pokoji a nic ještě nevěděl. Stal se v posledním čase lakomý a měl pro to důvod. Musili přece vydržet, musili vydržet, a kdyby se s ním něco stalo, musila do konce války vydržet maminka a já.

„Neřeknu,“ povzdychla.

Uvařila něco méně svátečního a v neděli, když měla být husa, udělala scénu, že se jí spálila.

Otec se dokonce natolik snížil, že začal chodit pro uhlí do sklepa, což bylo dříve pod jeho důstojnost, a uvolil se také chodit pro pivo vedle do hospody. Zvláštní bylo, že se mu zdálo nedůstojné chodit pouze s prázdnými půllitry. Vždycky si jimi nacpal kapsy svrchníku. Nahoru s plnými již chodil beze studu. Ale netrvalo to dlouho a Arníček dostal kartičku, aby se dostavil do Veletržního paláce, a krátce nato, krátce nato jsem se narodil já. Předvolánka na smrt přišla doktoru Raisovi právě včas, poněvadž později už by u nás překážel a necítil by se u nás dobře.

5 Když o mnoho let později dostal jeden z maminčiných bratrů, dvojče Francí, rakovinu, otevřeli ho a zase zašili. Všichni jsme věděli, že to je neodvolatelný konec. Chodili jsme ho navštěvovat dolů do Nuslí. Byl už ženatý a měl dvě holčičky, také dvojčata. Někdy jsme se u Francího setkávali i s jeho synem, který ani nevěděl, že tady umírá jeho otec. Myslil si, že je synem kavárníka, kterému Francí spal s manželkou, poněvadž byl neplodný.

Ale proč to vyprávím. Po návratu z nemocnice, když už lékaři složili zbraně, Francí se pomalounku začal sbírat, a jednou jsem šel u nás na Pankráci po ulici a koho to nevidím jít naproti: strejčka Francího. Šel opatrně, pomalu, ale šel. Byl jsem z toho tak zděšený, že se mi nařinuly slzy do očí. Mrknul na mne pravým okem a písknul mezi zaťatými rty. Doprovázel jsem ho nahoru po schodech až před náš byt, tam na mne zase mrknul a zase písknul, naznačuje tím, že mám zazvonit.

„Bože můj, Francí!“ řekla maminka.

Jeho obvodní lékař vymyslel nějaký zbrusu nový a účinný lék proti rakovině. Takových zázračných doktorů se v tu dobu vyrojilo plno. Dost na tom vydělávali, ale nutno také dodat, že do svých léků vkládali víru. Ačkoliv se o tom u nás doma nemluvilo, věřili jsme a doufali také. Záhy nato ovšem Francí zemřel.

Později jsem měl možnost si ověřit na jiných případech, že se ještě krátce před smrtí na smrt nemocným lidem vrací čilost a zdraví, jako závan teplého a vonného ozónu, jako by osud nebo co neviděl rád, aby člověk zemřel, když už je na to připraven, ale aby ještě před svou smrtí pocítil až do morku kostí, co opouští. Je to podivná moudrost, ale kdo to tak moudře vymyslil, to nevím. Je to moudrost nad lidskou stižitelnost.

Podobně tomu bylo i s mým otcem, a nadvakrát. Začalo to mým narozením. A jak by ne? Z marastu vzešel nový život. Zní to sice kýčovitě, ale sám jsem za podstatně méně hrozných okolností zažil něco podobného, pocit jakési sounáležitosti s triumfující přírodou a s prameny života, které protékají i mnou. Strach nezabrání semeni, aby neoplodnilo vajíčko. Přes všechny tvé stesky, přes všechnu skepsi, přes všechno vědomí, že je konec, plod roste a kůže na ženině břichu se napíná. Ach, moci se tak spolehnout na důvody tohoto růstu! A člověk se s úlevou spolehne, poněvadž na nic jiného již žádné spolehnutí není. Vařil pro mne dětská mýdla, dělal pudry a hned ráno honil maminku se mnou na čerstvý vzduch. Dokonale ji pro mé zdraví a červené tváře zotročil; maminka na to vzpomíná s výčitkou. Ale nejen to, otce posedla i vzpurnost. Odmítal nosit Davidovu hvězdu a sedal si v tramvaji. Jeho vzpoura šla tak daleko, že si k maminčinu zděšení podal v novinách inzerát pod svým jménem. Chtěl prodat svůj fotoaparát.

Dostal odpověď. V němčině. Zřejmě dostal odpovědí víc, ale jenom jedna byla v němčině. A on, k maminčinu ještě většímu zděšení, odepsal právě tomu Němci. Maminčino zděšení dosáhlo vrcholu, když se jednou vrátila se mnou z procházky a zaslechla z pokoje německý hovor. Nahlédla z předsíně dovnitř. Oba muži kouřili. Ten druhý muž byl v uniformě. Jak jí tatínek pak řekl a jak se později mohla sama přesvědčit, byl velkým zvířetem na gestapu.

Tady začínají otázky, na něž neznám odpověď. Ten muž od gestapa k nám začal chodit. S otcem se údajně velmi spřátelili. Otec uměl samozřejmě perfektně německy. O čem si povídali, to maminka neví. Když ho přišli zatknout, nebyl zrovna doma, jen maminka se mnou. Mně byly dva roky. Ptali se maminky na Viktora Sidona. Maminka neměla tušení, kdo to je. Když se otce nedočkali, nechali mu předvolání do Petschkova paláce, a on jí po návratu domů řekl, že Viktor Sidon je jeho vzdálený bratranec. Pokud ví, naposledy žil ve Francii a je komunista. Řekl mamince, aby se nebála, ale než odešel na gestapo do Petschkova paláce, posadil se prý v obývacím pokoji na rantl skříňky pod knihovnou a kladl jí na srdce, aby Karolko, až vyroste, si nebral Židovku, a když, tak pokrstenou.

Za nějaký čas dostala maminka povolení k návštěvě. Uvedli ji k Němci, který od otce koupil leicu. Pak přivedli otce. Měl modřinu pod okem. Povídal, že všechno je v pořádku, že se ničeho nemusí bát, a vždycky aby se obracela na jeho přítele. Maminka si odnesla prádlo k vyprání. Často k nám chodilo gestapo, tatínkův Němec byl prý slušný, zato český tlumočník, od kterého jsem dostal facku, byl pěkná svině. Po válce maminku předvolali k soudu, kde soudili tatínkova Němce. Jeden ze svědků, který urputně svědčil proti němu, byl právě ten český tlumočník. Měl na sobě tatínkovy šaty, což hravě dokázala, protože byly značkové.

Z Petschkova paláce poslali tatínka do věznice na Pankráci, nedaleko níž jsme bydlili. Maminka to s prádlem neměla daleko. Ani tatínek to neměl daleko domů. Pouze přes jednu ulici. A když ho převáželi na výslechy, snad vídal i náš dům.

Po čase dostala maminka prádlo již z Terezína, ale ne z ghetta, nýbrž z Malé pevnosti. Jak jsem již řekl, byly na něm skvrny od krve a hnisu.

Maminka se vypravila za jeho Němcem. Přijal ji ve své kanceláři. Opatrně zavřel dveře. Řekl, aby neměla o manžela starost, je jeho přítel a vynasnaží se, aby jejího manžela dostal z nejhoršího. Na jeho přeložení z Pankráce do Malé pevnosti nemohl nic změnit, ale pokusí se ho dostat do Německa, tam jsou koncentrační tábory v porovnání s Malou pevností hotová sanatoria. Nevím, zda tím myslil Dachau nebo Bergen-Belsen, ale nejspíš tím myslil Osvětim.

Potom už maminka dostala jen úmrtní oznámení, že otec zemřel na srdeční slabost. Po válce se u soudu nad tatínkovým Němcem řídila pouze ženským rozumem. Přispěla velkou měrou k tomu, že tatínkův Němec nebyl popraven a dokonce snad ani odsouzen. Tatínkovy šaty měl na sobě bývalý český tlumočník a nyní korunní svědek. Vykládal, že byl příslušníkem ilegální organizace, ale proč nosil tatínkovy šaty a mne, malého špunta, zmlátil, na to neodpověděl. Ale byl ten tatínkův Němec, korektní a vzdělaný, skutečně tak slušný, jak si maminka myslí? A proč vlastně otce zavřeli? Proč ho zabili, to už je mnohem jasnější. Z jeho karty v kartotéce gestapa na židovské obci jsem vyčetl, že měl nazítří po své smrti odjet transportem do Osvětimi. Podle toho, co mamince hned po válce vyprávěl jeho spoluvězeň, se otec před cestou ulil z práce a jeden z vězňů ho udal. To také bylo podruhé a naposled, kdy otci svitla hvězda naděje a osud jako vynikající dramatický autor vedl svou postavu k smrti přes výšinu úlevy a naděje. Dostala-li však paní Sidonová po válce pravdivou zprávu o jeho umírání, velitel věznice, jemuž se pro malou postavu dostalo přízviska Pinďa, zkopal otce Sidona do krve. Pak si nad ním stoupl a řval, aby ze země slízal svou špinavou židovskou krev. Nato sebral otec všechnu svou důstojnost a odpověděl: „Nie som zviera.“ Tak mi to vyprávěla maminka. Nato přivolal Pinďa své druhy dozorce a společnými silami vyzvedli pana Sidona do výšky a zavěsili jej za zmuchlaný límec kabátu na skobu, kde visel v agónii po zbytek noci. Lékař potom konstatoval, že zemřel na srdeční slabost.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .