Ušák a prasátko na Šumavě

(Příběh o dlouhém putování zvířátek za svobodou)

Vratislav Vyhlídka

Ústí nad Orlicí 2013

Vratislav Vyhlídka

Ušák a prasátko na Šumavě

(Příběh o dlouhém putování zvířátek za svobodou)

Ilustrace Michal Peichl

Vydal OFTIS Ústí nad Orlicí

Elektronické vydání první

Rok 2013

© Vratislav Vyhlídka, 2013

© Illustrations Michal Peichl, 2013

ISBN 978-80-7405-289-7

Věnováno mojí drahé ženě Jiřce, která si přála, abych napsal pohádkový příběh o zvířátkách, a strejdovi Karlovi, jenž mne svého času poprvé přesvědčil k výletu na Šumavu.

1. Hledání kamaráda na houbařský výlet

Sluníčko svítilo na dvůr venkovského statku, kde se po prostoru sevřeném z jedné strany obytným stavením a z druhé strany stájemi, kůlnami a dřevníkem procházel králík Ušák. Do měkkého trávníčku se mu zabořovaly tlapičky jako do peřin a zvířátko se těšilo ze svěžího vzduchu po vydatném dešti, jenž v noci skrápěl idylickou jihočeskou krajinu. Tráva voněla, na nebi honil bílé obláčky lehký větřík a Ušák se cítil nádherně.

„Dobré ráno, Lído,“ pozdravil Ušák matku husu, která si právě vykračovala v čele průvodu housátek po chodníčku z různě velkých kamenů, jimiž lidská chasa zpevnila dvůr, aby nemusela v případě velkých lijáků přecházet mezi staveními v bahně.

„I tobě, Ušáku, vypadá to, že nás čeká nádherný den,“ odpověděla Lída a dál vedla svá housátka směrem z otevřených vrat statku k rybníčku, kde stráví den plaváním. Ploché kameny chodníku začínaly být už pomalu sluncem prohřáté a brzy se sem jistě položí líní sedlákovi psi, aby se na nich vyhřívali.

Ušák hopkal po trávníku a přemýšlel, čím se dnes zabaví. Mohl v klidu pojídat trávu, nebo vyjít s housátky k rybníku, jehož zelené okolí nabízelo také příjemnou pastvu. Nemohl se rozhodnout, zda zůstat spíše lenošit doma, nebo spojit jídlo s procházkou. Jeho pozornost přitom upoutalo stádo oveček, jež čeleď spolu s krávami vyváděla ze chléva na blízkou louku.

„Ahoj Stračeno, dnes bude krásný den,“ prohodil ke krávě, kterou pasáčkův proutek popoháněl k bráně. „Budeš se pást?“

„Co jiného, Ušáku,“ odfrkla si rozespale kravka. „Jenom, aby nebylo moc dusno a komáři mě neotravovali. To nemám ráda.“

„Ahoj Ušáku, doufám, že nebude velký pařák,“ přidala se procházející ovečka. „Ale je po dešti, mohly by růst houby.“

„To je nápad, Chundelko, díky za radu, jak strávit den,“ rozradostnil se Ušák. „Půjdu tedy do vlahého lesa na houby!“

Králíček hopsal k brance za chasou vyvádějící ven stádo a sledoval přitom slepice lenivě se prohrabující blátem, aby tam našly zapadlá zrníčka, která jim ráno rozhodila po dvoře mladá děvečka, nebo vyhrabaly žížalu. Tu se mezi ně zevnitř stavení rozjařené vřítil mladý labrador a dovádivým štěkotem je hned rozehnal na všechny strany, až peří z poplašených kurů létalo. Smál se u toho jako jelimánek, kterému začíná den plný her.

„Nech toho, Argo!“ okřikl odrostlé štěně kohout Kokrháč. A naparujíc se jako pán celého dvora udělal několik výhružných kroků vůči pejskovi. „Slepice nesmíš prohánět, budou mít potom strach a nebudou snášet vajíčka. Hned se seber a mazej odsud!“

Zatímco Argo sledoval domýšlivého kohouta, musel před tím vřískajícím opeřencem a jeho jakoby až pansky rázovitým krokem ustupovat do kouta dvora ke stodole. Tolik se bál zobáku pod červeným chocholem a dlouhých drápů na pařátech. Najednou bylo po hře a labrador začínal mít dojem, že je čas na útěk zpátky do stavení, kam si za ním tenhle tolik hrozivý pták netroufne.

Než však stačilo vzít odrostlé štěně nohy na ramena, ze dveří selského stavení vykoukla obrovská hlava rotvajlera. Ten hlídací pes byl absolutně největším šelmou, která tu na statku žila, on byl opravdovým pánem všeho v okolí. A sotva uviděl, jak se kohout naparuje na labradora, vyběhl na dvůr jako vítr a začal Kokrháče prohánět, zatímco se jeho černé tělo vlnilo napínanými svaly. Ceníce zuby, vyhnal kohouta na žebřík, jenž byl opřený u zdi. Věda, že vylézt nahoru neumí, zůstal štěkat pod ním. Pak se jen na opeřence na horním šprušlíku zle díval.

„Nech mne na pokoji, Thore, to já jen tak ze srandy,“ jal se svrchu žebříku vysvětlovat Kokrháč a bál se, aby obrovitý pes žebřík nepodtrhl a na zemi s ním nesrovnal účty. „Promiň.“

„Ještě jednou uvidím, jak se naparuješ na jakéhokoli psa, tak si to s tebou vyřídím!“ zablafal dole rotvajler a vědom si svého vítězství nad opeřencem, kterému srazil jeho domýšlivý hřebínek, vykročil po dvoře ke svému kamarádu Argovi. Díval se přitom výhružně na všechny strany, až se kolem domácí zvířátka krčila ze strachu, aby hlídací pes nedospěl k závěru, že se mu nějak staví na odpor. Všichni tu věděli, že on je pravým pánem dvora, prokazovali mu úctu a děkovali, že svým hrozivým zjevem drží od stavení lasičky a kuny, jež vykrádají kurníky, v noci podle pověstí odnáší do lesa králíky a jinak domácím zvířátkům škodí. Obrovský pes jim tak vládl, zajišťoval ovšem i bezpečí.

„Kdybys Kokrháče nezahnal, byl bych si to s ním vyřídil,“ ňafal Argo na rotvajlera a významně se procházel po jeho boku. Líbilo se mu, jak zvířátka zkrotla. „Byl bych ho sám srovnal!“

„Ty určitě,“ odbyl ho ironicky Thor a rozhlédl se kolem, jestli je nikdo neposlouchá. Poté se naklonil k labradorovu uchu a zašeptal: „Musíš se už začít chovat jako pes! Pes je po člověku všem ostatním pánem, musí vzbuzovat úctu a strach. Za věrnou službu dostáváš najíst, ale musíš umět pouštět hrůzu.“

„To já umím, podívej, jak pouštím hrůzu!“ naježil se Argo a několikrát zaňafal. Narozdíl od strašlivého štěkotu Thora se ovšem jeho hafání podobalo spíš komickému blaf, blaf, blaf.

„Radši toho nech, nebo se ti ještě budou smát i koťata, co spí támhle nahoře skrytá ve střeše slamníku,“ napomenul ho nenápadně Thor. „Budeme na tobě muset zapracovat, jinak budeš pořád jen hravý domácí mazel, co po dvoře honí barevný míček.“

„Míček, míček, kde je míček?“ začal nadskakovat Argo, na jehož nazrzlém zlatobílém hřbetě se rychle naježily chloupky v očekávání hry. „Thore, kde je ten míček? Budeš mi ho házet?“

„No, právě o tom zrovna mluvím! Nesmíš se tu chovat pořád jako štěně, ale stát se psem!“ napomenul ho rotvajler, tu však zaměřil Ušáka hopkajícího k bráně. „Králíku, kam se chystáš?!“

„Do lesa na houby,“ odpověděl Ušák, zastavil se a díval se na oba psy. „Je tak krásný den, po dešti, určitě porostou!“

„Ať tě to ani nenapadne,“ pozvedl pánovitě čenich Thor. „V lese žije lišák. Když na tebe narazí, skončíš na pekáči!“

„Proč ale mohou chodit na pastvu k lesu kravky a ovce?“ zajímal se nechápavě Ušák. „Když mohou oni, můžu přece i já.“

„Hlupáku, kravky a ovce jsou větší, než je lišák. Na ně si nedovolí,“ vycenil zuby na Ušáka rotvajler, protože se mu nelíbilo, že mu králík odporuje. „A kdyby přece, hlídá je ten kluk s proutkem. Ten byl lišáka hnal! Navíc nechodí do lesa, protože mají rozum. Do lesa můžeš jít jen s větším kamarádem.“

„Můžu ho tam doprovodit, můžu, můžu?“ ňafal Argo, kterému se myšlenka houbařské vycházky zamlouvala. „Thore, půjdu já!“

„Ne, jsi ještě mladý, lišák by tě zvalchoval a králíka by si odnesl do doupěte,“ rozhodl Thor. „Lehneme si na chvíli tam do stínu, budeme odpočívat, a po obědě ti ukážu, jak štěkat!“

„Promiň, Ušáku, tak to nevyjde,“ svěsil hlavu labrador a následoval svého velikého kumpána do stínu stodoly. Natáhli se tam a zavřeli oči. Za chvíli spali nehlubokým spánkem strážců, vlastně spíš podřimovali. Co chvíli Thor otevřel oči a podíval se, kde je Ušák. Pokud by chtěl utéci sám, dal by mu co proto.

Ušáka mrzelo, že nemůže jít na houby a pohopsával chvíli po dvoře. Nemohl si dovolit rotvajlera rozzlobit, neboť věděl, že to s ním velký pes myslí dobře, a bál se trestu, kdyby ho neuposlechl. Přemýšlel však nad tím, jak by se mohl na houby vydat, aniž by Thora rozčílil. A v tu chvíli mu to také došlo.

„Nojo, Thor řekl, že musím jít do lesa s větším parťákem, takže když seženu větší zvíře, než jsem já, budu tam moci jít, aniž bych se přitom musel obávat lišáka,“ zavýskl Ušák. Ovšem jak velké musí být takové zvíře? Jako kohout Kokrháč? Či ještě větší? Třeba jako ovečka Chundelka, či dokonce kráva Stračena? Sám nikdy žádného lišáka neviděl, neuměl si tedy představit, jak velké by muselo být zvíře, které ho má do lesa vyprovázet, aby se ho takový lesní lišák bál. Přitočil se tedy k Thorovi.

„Promiň, Thore, že se ptám, ale jak vlastně vypadá takový lišák?“ zeptal se rotvajlera opatrně králík. „Jak se pozná?“

„Má dlouhé uši,“ odsekl rozespale Thor a zavrčel. „Dej mi pokoj, víš, že musím celý den polehávat, abych v noci hlídal!“

„Dobře, dobře, a jak je takový lišák velký?“ zajímal se králík tichým hlasem, aby psa nenaštval. „Je velký jako ty?“

„Ne, je o něco větší než ty, Ušáku, ale zas ne tak velký, jako je Argo,“ odfrkl rotvajler. „A nech mne zdřímnout, jinak tě tady proženu po dvoře! Lišák je hlavně strašně rychlý, je rychlejší než já, než ty. A chytrý je! Číhá ve skrytu na svou kořist, aby se po ní vrhnul a zadávil ji. Teď mne už nechej!“

Ušák odhopsal od pochrupujícího rotvajlera a již věděl, koho s sebou na houby vezme. Radostně dohopsal až ke hnojišti, kde se ve velikých blátivých loužích vyvalovala prasátka. Mezi nimi se rochnil i Ušákův kamarád Kvík, roztomilé růžové prase. Bylo dost velké, aby zahnalo lišáka, pokud je menší než Argo.

„Ahoj Kvíku, chceš se mnou jít na houby?“ zeptal se Ušák prasátka. To ale jen zvedlo hlavu ze své louže a zívlo. Dívalo se na králíka a dumalo, proč se ho snaží vytáhnout z blátíčka.

„Proč bych měl jít na houby?“ zeptal se lenivě se v blátě válící pašík Kvík. „Smaženici rád nemám, tady se pěkně obalím bahýnkem jako v lázních, sluníčko mne nepálí do oušek a oběd, stejně jako večeři, mi přinesou lidé. Proč se vláčet do lesa?“

„Protože tam číhá lišák a já sám tam jít nemůžu,“ řekl mu Ušák. „Bude to hezká procházka na čerstvém vzduchu. Pojď též.“

„Půjdeme zítra,“ odmítl ho Kvík a dál se rochnil v blátě. „Dneska je moc horko na procházku. Ale zítra by mohlo být pod mrakem. Houby ti navíc neutečou. Zavrtej se u nás do bláta!“

„Ty lenochu, dnes říkáš, že půjdeš zítra, ale zítra budeš zase vykládat, že půjdeme pozítří,“ huboval prasátku Ušák. „Až mě lišák odnese do svého doupěte a dá na pekáč, budeš plakat.“

„Nebudu, protože sám si do lesa netroufneš,“ rozchrochtal se Kvík. „Ovšem jestli se nechceš válet v blátě se mnou, vezmi do lesa starého kozla Trkáče. Ten by lišáka určitě odehnal.“

„Lenochu jeden, válej se tu tedy v močůvce,“ odsoudil to lenivé prasátko Ušák a odhopsal od výběhu. „Já jdu na houby.“

Zatímco za králíkovými zády Kvík dál spokojeně chrochtal a válel se v blátě, zamířil Ušák ke kozlovi Trkáčovi. Byl to starý morous a špinavec. Právě stál u zápraží a vybíral špačky z popelníku, kam sedlák típal cigaretové nedopalky. Žvýkal je.

„Kozle Trkáči, ty jsi ale čuně,“ napomenul ho Ušák, když viděl, jak přežvykuje cigaretové vajgly. „Jak vůbec můžeš toto svinstvo jíst? Smrdíš potom jako popelník. Je mi z tebe zle.“

„Tak proč mne otravuješ?“ pohyboval Trkáč tlamou plnou té odporné cigaretové hmoty a vylízl popel z popelníku. „Bašta.“

„Žádná bašta, ale pěkný humus. Kdyby ses radši popásal na svěží travičce, než žral cigarety. Ty jsou pro hlupáky,“ nedal se jen tak utřít kozlem Ušák. „Jdu za tebou, protože chci jít do lesa na houby a bojím se lišáka. Ovšem s tebou by to šlo.“

„Na houby, jo?!“ zpozorněl kozel Trkáč. „Z hub se dá prý uvařit pořádný fet, po kterém se budu motat jako samo hovado!“

„Ty už jsi hovado teď, k tomu si nemusíš vařit ty houby,“ politoval ho Ušák jako každého, kdo kdy začal něco s drogami. „Žádné zvířátko s tebou nechce nic mít, protože pořád jenom chodíš a mumláš hlouposti. Nemyješ se, smrdíš, ten tvůj fet tě úplně zničil. Ani tvá žena, Róza, tě už nechce a vyhnala tě.“

„Z hub se dá vařit fet,“ opakoval kozel Trkáč, protože mu již nebylo pomoci. Stal se z něj už naprosto závislý narkoman, jehož jedinou starostí bylo sehnat cigarety, či čuchat v kůlně ředidlo. Normálního života už nebyl schopen. „Jdeme sbírat!“

Když vycházeli ze dvora, obrátil se Ušák za oběma spícími psy. Chvíli pochyboval o tom, že se rozhodl správně, když si pro tuto nebezpečnou cestu zvolil parťáka tak nezodpovědného, jakým byl věčně něčím omámený kozel Trkáč. Vždyť se sotva drží na kopýtkách! Ale lišáka snad odstraší. Společně tak opustili bezpečí dvora a vydali se přes louky směrem k lesu houbařit.

2. Setkání s lišákem – zajícem Frajerem

Králík Ušák s kozlem Trkáčem cupkali podél hráze rybníka, ovšem zatímco se Ušákův košíček plnil houbami, které našel ve vysoké trávě na hrázi a mezi zde rostoucími listnáči, Trkáč se věnoval okusování bodláků a různých travin. Každou chvíli tak zkřivil tlamičku a vyplivnul s odporem nažvýkanou kaši na zem.

„Nejez ten kyselý šťovík a sbírej radši houby,“ pobádal ho co chvíli králík, kozel však dál hledal nějaký halucinogen. I obyčejné houbaření, které zvířátka těší, dokázal otrávit tou svou posedlostí, jíž se každý chytrý jedinec zdaleka vyhne.

„Á, tady máme prašivku,“ zamečel radostně Trkáč a hned si jedovatou houbu napíchnul na roh. „A zde máme další prašivku.“

„Proč sbíráš prašivky, nemůžeš je přece papat?“ zajímal se Ušák, zatímco s odporem sledoval, jak si Trkáč napichuje i druhou jedovatou houbu na stále volný roh. „Zahoď to, kozle.“

„Nebudu je papat, uvařím si z nich dryák,“ zachechtal se Trkáč a slastně zamlaskal. „A nebo je usuším a pak vykouřím.“

„Jak vůbec může zvířátko upadnout až na samé dno, odkud se už nikdy nedostane, dokud ho ty jedy neotráví?“ povzdychnul si Ušák. Trochu kozla Trkáče litoval, ale nevěděl, jak mu může pomoci. „Nikdy ses toho fetu neměl dotýkat. Kdo jednou začne, už nikdy nemůže skončit. Žádné chytré zvířátko nekouří, nepije a nebere drogy. Kozle, kozle, vždyť se tě pak ostatní štítí!“

„Já jsem Trkááááááááč,“ blábolil kozel, jenž jeden bodlák obsahující odporné narkomanské svinstvo právě sežvýkal. Sednul si na poli u kraje lesa na zadek, oči se mu protáčely a sliny mu tekly z pusy. „Trk, trk, nevím o sobě, nedokážu se ovládat a vidím rozmazaně. Jo, to je ono. Čert vem ostatní zvířátka.“

Ušák se díval, jak kozel padnul na bok a usnul. Nebyl mu už jako ochránce před lišákem vůbec k ničemu, protože se celý potil, škubal sebou a chrápal na celé kolo, přičemž též ze sna blábolil hlouposti o tom, jak se večer dorazí prašivkami, nebo si zase natrhá sedlákovu marihuanu z truhlíku na okně. Králík zalitoval, že si vybral za průvodce právě Trkáče, protože mu maminka vždycky říkala, aby se držel od takových zvířátek dál. Už se s tím však nedalo nic dělat. Nechtěl si kazit výlet, tak vstoupil do lesa sám. Sbíral houby a troufal si stále hlouběji do nitra porostu, který ho lákal svým klidem a svěžím stínem.

„To je krása,“ vydechl nadšeně Ušák, když ořízl pěknému modráku podhoubíčko a vložil si houbu do košíčku. Poslouchal přitom ptáčky, kteří se ozývali z korun mocných listnáčů na kraji lesa, a nadechoval vůni jehličí a svěžího mechu. Vánek mu přitom nad hlavou čechral vrcholy jehličnanů a Ušák cítil, že není na světě krásnějšího místa nad les. „Prostě krása.“

Hopkal mezi burůvčím a občas si naplnil tlapičku, aby si těmi sladkými modrými kuličkami nacpal i tlamičku. To byla ale dobrota! Košíček měl už téměř plný, když narazil na keře malin a ostružin. Červeně a černě zářící lesní plody přímo vybízely ke sběru a Ušák zalitoval, že si nevzal hrneček, který by jimi mohl naplnit a večer si z nich upéct koláč, nebo třeba plněné sladké knedlíky navrch posypané tvarohem a cukrem. Takhle je alespoň sbíral přímo do pusinky a lebedil si přitom blahem.

„A hele, támhle rostou malé lesní jahůdky,“ zaradoval se Ušák, když spatřil drobné při zemi se krčící keříčky. Už se k nim chystal vyrazit, když si náhle všiml dvou dlouhých uší, které vykukovaly z křoví kousek o něho. Lišák! To je určitě lišák, protože ten má dlouhé uši, jak říkal na statku Thor, napadlo králíka. Rychle se proto přikrčil a přemýšlel, jestli má volat na kozla Trkáče. Ovšem ten spal na kraji lesa a nebyl mu, jako ostatně žádný narkonam, vůbec k ničemu. Mráz mu proto přeběhl přes záda, když se uši pohnuly a zvíře lezlo k němu.

„Nejez mne, lišáku, nemám dobré maso!“ zapištěl Ušák do křoví vstříc blížícímu se lišákovi, protože věděl, že šelma ho zpozorovala a jde si pro něj. „Sbírám houby, dám ti trochu.“

„Houby si nech, ty strašpytle, kdybych byl lišák, tak by ses se mnou stejně nedomluvil,“ ozval se světácký hlas z křoví a hned odsud vylezl ven hnědošedý zajíc, tolik podobný samému Ušákovi. „Já jsem lesní zajíc, říkají mi Frajer. A jsem tvůj vzdálený příbuzný. Nejspíš bratranec z pětadvacátého kolena.“

„Ty nejsi lišák?“ zeptal se toho stvoření nedůvěřivě Ušák a prohlížel si ho. Nikdy neviděl ani lišáka, ani zajíce, takže se mohlo jednat o lišáka, který se za zajíce prostě vydává.

„No, jak se to vezme,“ zasmál se zajíc Frajer, opustil už zcela křoví a ležérním pohybem tlapky si nasadil na čumáček černé sluneční brýle. „Jsem zajíc, ale jsem i lišák, ačkoli to je trošku jinak, než si myslíš. Jsem chytrý jako lišák, to jo, ale jinak jsem jen mazaný zajíc. Můžeš mi taky říkat Frajere, jestli chceš. Ukaž, kolik jsi nasbíral hub. No, to je pěkný úlovek. Pro jednoho králíčka je to víc, než dokáže sám sníst.“

„Sbírám i pro prasátko Kvíka, to je můj kamarád,“ rychle vysvětlil Ušák, protože se mu zdálo, že mu chce část jeho hub zajíc Frajer vzít. „Uděláme si z nich večer smaženici a budeme se jí s chutí ládovat, dokud nebudeme mít oba plná bříška.“

„Kvík už houby nebude potřebovat,“ mávnul tlapkou zajíc Frajer. „Radši tu zůstaň v lese se mnou, naládujeme se sami.“

„Proč by Kvík už smaženici neměl potřebovat?“ zajímal se Ušák a nechápal, kam tím Frajer míří. „Co bych v lese dělal?“

„Co bys v lese dělal, ty hlupáčku?!“ rozchechtal se jeho vzdálený příbuzný Frajer, až mu brýle na čumáčku slezly níž. „Pojď se mnou, tak já ti ukážu, proč je lepší žít v lese, než u sedláka. Až to pochopíš, už se nebudeš chtít vrátit domů.“

Společně pak procházeli lesem a zajíc Frajer ukazoval Ušákovi, jak hezké je ležet na mechu, jak na pasekách roste dost svěží trávy, která přímo vybízí k pastvě a jak vítr šumí v korunách stromů ukolébavku pro lesní tvorečky. Ukázal mu též své doupě, díru v zemi skrytou před predátory pod ostružiním.

„Všechno, co říkáš, je hezké, ale co když přijde zima?“ namítnul náhle Ušák, který si hlídal košíček, aby mu ho třeba zajíc Frajer v nestřežené chvíli nevzal. „Když napadne sníh, není ani svěží travička, ani teplý domeček. Já mám na statku svůj kotec v králíkárně, vždycky naplněný voňavým senem, dají mi tam také zrní, které s chutí chroupu. V lese to musí být až moc kruté, když přijdou mrazy. A u nás doma na statku též není lišák, který by mne chtěl odnést do doupěte. Žiji jak v ráji.“

„Hlupáku, ty musíš být snad úplně slepý,“ rozchechtal se znovu zajíc Frajer. „Je sice pravda, že v zimě okusují zvířata v lese kůru a občas jim lidé přispějí nějakým tím žaludem, ale jsme svobodní. To je klíčem ke všemu. Vy, domácí zvířátka, sic máte plné žaludky od člověka, ovšem proč si myslíte, že on vás krmí? On vás vykrmuje, aby vás pak nakonec – až budete hezky vypasení – mohl klepnout za uši, stáhnout z kůže a též sníst!“

„To není pravda!“ vykřikl Ušák, přestože na statku se již nejedno domácí zvířátko záhadně ztratilo v jedné z kůlen. „Máš jenom chuť na moje houby, proto chceš, abych tu zůstal s tebou v lese. Proč by nás chtěl člověk sníst, když má takových polí, na nichž roste kukuřice a pšenice? Když má rozsáhlé sady plné jablůněk, švestek, hrušní a třešňovic? Jenom v lese číhá zlo!“

„Faktem je,“ pokračoval zajíc Frajer, „že v lese má také zvířátko dost nepřátel. Číhají pomalu za každým stromem. Je to už tvůj známý lišák, jezevec, někdy k nám zabloudí i vlk, nebo rys. A na nebi číhá zase káně, nebo poštolka. Ovšem nejhorším nebezpečím pro nás je člověk. Ano, člověk je největší predátor ze všech, když chodí se hřmící holí a číhá na nás. Loví nás tu pro zpestření jídelníčku, někdy jen ze sportu. Člověka totiž baví zabíjet, je to zvrácený tvor. Ten váš sedlák je stejný.“

„Ovšem proč by to sedlák dělal? Vždyť nás musí mít rád, jako nás má rada jeho chasa!“ kroutil hlavou Ušák a stříhal roztržitě ušima. „Kolikrát mne děvečka při krmení hladila! A ten vysoký čeledín mi nosí na přilepšenou čerstvý jetelíček!“

„Člověk už je takový,“ pokrčil rameny zajíc Frajer, poté rozevřel křoví a spolu s Ušákem vykoukli na planinu, kde stál stan a z kamenů bylo vytvořeno kulaté ohniště. „Vidíš, zde je tábor čundráků. To jsou lidé, kteří pro zábavu chodí po světě, aby našli zajímavá místa a těšili se z nich. Přijde ti to tak hezké, viď? Ale podívej se hned támhle mezi ty mladé smrčky.“

„Co to je?“ zeptal se Ušák, když společně přičichávali ke drátu zakrytému travou a nataženému mezi stromečky ve stopě, kudy chodila zvěř. Připadalo mu to v lese velice nepřirozené.

„To je oko, smyčka, kterou čundráci natáhli, aby se jim do ní přes noc chytila srnka, nebo zajíc, jako jsem já,“ řekl s odporem Frajer. „Chtěli si dnes přilepšit pečínkou, ovšem to se jim nezdařilo. Takže se dohodli, že půjdou na statek a tam si koupí malé prasátko, aby si ho mohli nad ohněm opékat a pít k tomu pivo. Pojď se podívat na rožeň, mají ho už připravený v táboře. Na ten napíchnou tvého kamaráda Kvíka a opečou ho.“

„Sedlák jim ale Kvíka neprodá,“ ustrašeně se přesvědčoval Ušák, když vešli do tábora. Skutečně u ohniště spatřil veliký rožeň s klikou. Opodál stála basa s prázdnými láhvemi od piva. Králíček očuchával stan i vypité láhve. „Fuj, smrdí to tu jako kozel Trkáč. Čundráci jsou možná zlí lidé, ovšem sedlák není.“

„Sedlák je ten vůbec největší ukrutník, jakého si dokážu představit,“ kroutil hlavou zajíc Frajer a tlapičkou přitom ukázal na pivní láhve. „Když pije, je to s ním nejhorší. Bije selku a pak se snaží zalehnout děvečku svým obrovským břichem. A Kvíka prodá, to se neboj. Má rád peníze, protože si za ně ve městě kupuje alkohol. Ochlasta jeden! A jeho čeleď, na kterou je podle tebe hodný a dává jim sladkou a slanou kaši k jídlu? Ti jsou jen jeho levnou pracovní silou! Dává jim najíst, aby na nich mohl parazitovat, protože oni na něj dřou. Pěstují pro něj obilí, sklízejí ovoce, krmí dobytek. Nadřou se až hrůza. A za co? Za střechu nad hlavou, talíř kaše a žádnou budoucnost!“

„Jestli máš pravdu, tak to budeme muset Kvíka zachránit!“ vykřikl Ušák, přitiskl si košíček na prsa a napjal všechny své svaly k rychlému běhu. „Utečeme od sedláka, jinak nás sní! Co když třeba už Kvíka prodal a čundráci si ho vedou do lesa? Ale i kdyby ještě ne, budeme muset vzít s sebou i zbylá zvířátka!“

„Neboj, čundráci odešli z tábora teprve před hodinou,“ snažil se ho uklidnit zajíc Frajer. „Jak je znám, nejdřív musí koupit další basu piv, potom si na chvíli i sednou v hospodě, aby se svlažili, a teprve pak půjdou pro Kvíka. Máš ještě dost času. Ale kam se chceš s tolika zvířaty před sedlákem skrýt?“

„No do lesa, kam jinam?“ nadhodil Ušák. „Budeme žít, jako žijete vy. Svobodná lesní zvířata! I zimu tu s vámi přečkáme.“

„No, počkej,“ zastříhal ušima zajíc Frajer a poposunul si významně sluneční brýle, aby si nad tmavými skly změřil očima Ušáka. „Nás sedlák nehledá, ovšem vás hledat půjde. Nedokážete mu unikat, navíc všechna ta zvířata ze statku mají barevnou kůži a peří. Nedokáží se v lese ukrýt, protože by byla vidět i uvnitř té nejdivočejší houštiny! Nemůžete se skrývat v lese.“

„Tak co budeme dělat?“ zafňukal králík a svěsil uši, jako by náhle nevěděl, co si počnout. „Nemůžeme tam Kvíka nechat!“

„No, jedno řešení by tu bylo,“ zamyslel se nahlas zajíc Frajer a podrbal se tlapkou na hlavě. „Můj dědek, zajíc Tulák, vyprávěl, že do tohoto lesa přišel ze Šumavy, kde si zvířátka vládnou sama. Bez člověka, chápeš? Ale možná je to jen báje.“

„Co je to Šumava?“ vyhrknul nadšeně Ušák, kterému Frajer tou zděděnou legendou o Tulákovi dával novou šanci. „Kde je?“

„Vidíš ty kopce na horizontu, kde se vzdálená krajina už těmi kopci dotýká nebe? Tak to je Šumava,“ ukázal tlapkou na daleko od nich se vlnící krajinu zajíc Frajer. „Je to ovšem strašně daleko pro jakékoli zvířátko. Cesta by trvala týdny.“

„To dokážeme, musíme ale rychle zachránit Kvíka!“ rozhodl králík Ušák a i s košíčkem začal hopsat co nejrychleji dokázal zpátky ke statku. „Pojď se mnou, Frajere, najít ten náš ráj!“

„No, nevím,“ přemýšlel nahlas zajíc, který zůstal stát na místě a rozhlížel se po lese. „Tady jsem doma a lesní havěť mě má za vykutáleného chlapíka, který si vždy ví rady. Ovšem tam, na Šumavě, bych možná mohl být ještě větším frajerem, než jsem tady. Umím si představit zástupy zaječic, které si přijdou ke mně vyslechnout vyprávění o tom velikém dobrodružství, jenž ta dlouhá cesta přinese. Bude to něco jako nová Odysea! Jdu též!“

A tak králík Ušák a zajíc Frajer pelášili ostošest zpátky ke statku, aby přesvědčili domácí zvířátka k podniknutí vůbec toho největšího dobrodružství, jaké si kdo dokáže představit.

3. Útěk od sedláka Uzurpátora

Králík Ušák a zajíc Frajer dorazili na statek, kde se po dvoře zrovna procházel břichatý sedlák a komandoval čeledína, jenž zapřahal kobylu Hildu do žebřiňáku, aby dojeli do luk pro seno. Zvířátka se skryla u zděného plotu mezi kýble, kotouče a jiné odložené věci a potajmu pozorovala, co se kolem děje, aby zjistila, zda tu už čundráci byli a odvedli si Kvíka. Prasátko se ale dál rozkošnicky válelo v bahnitých kalužích a spokojeně si pochrochtávalo. Přišli tedy včas, což Ušáka uklidnilo, měli ovšem zřejmě už jen několik málo minut na to, aby utekli. Ušák se rychle rozeběhl k prasečí ohrádce a Frajer hopkal za ním.

„Kvíku, Kvíku!“ volal Ušák a ještě se rychle ohlížel po podřimujícím rotvajleru Throvi, který by ho mohl zastavit. Ale velký pes naštěstí nadále ležel ve stínu a nevšímal si ničeho kolem. „Je zle, jdou si pro tebe čundráci, aby tě napíchli na rožeň, opekli a pak snědli! Zřejmě si už ve vsi nakoupili pivo a jdou sem, aby si tě odvedli. Musíme honem utéct pryč odsud!“

„Vždyť je tak krásný den, proč by to ti čundráci dělali?“ nechápal Kvík a dál se válel v blátíčku. „Proč utíkat, když je zde v bahínku tak nádherně! Pojď se ke mně přidat a válej se.“

„Právě protože je krásný den, chce se jim opékat čuníka!“ vysvětloval Ušák a nakukoval přes plaňky ohrádky do prasečího výběhu. „Musíme pryč! Utečeme na Šumavu do ráje zvířátek.“

Ke králíčkovi došel rozvážně kohout Kokrháč a poslouchal, co prasátku vypráví. Zvedal přitom hlavu s červeným kohoutkem do výšky a zase jí pokyvoval k zemi, jakoby přikyvoval. Ovšem měl přitom vytřeštěné oči jako někdo, kdo právě viděl anděla.

„Kykyryký, to je hloupost,“ ozval se konečně Kokrháč. Při těch slovech roztržitě natáčel hlavu hned na levou stranu, pak hned na pravou a prohlížel si králíčka, jestli se nezbláznil. „Nikdo nebude odvádět a opékat žádné zvířátko. Jsme mazlíčci.“

„Ne, ne!“ bránil se Ušák kohoutkovi, který doposud věřil, že zvířátka na statku žijí jen pro radost lidem. Nemohl mu to mít za zlé, protože donedávna tomu věřil sám. „Viděl jsem ten jejich tábor v lese. Smrdí to tam jako Trkáč, čundráci popíjí pivo a dostali chuť na čuníka. A sedlák není hodný pantáta, to si piš! Jenom nás všechny využívá, aby mohl bohatnout a pít tu svou pálenku. Využívá všechny, ať už svou lidskou čeleď, nebo nás zvířátka. A první, kdo pozná, jaký to je lump, bude Kvík!“

„O co ti jde, králíku?“ kroutil dál hlavou kohout Kokrháč a měřil si přitom očima zajíce Frajera, jak se se světaznalým výrazem opírá o sloupek ohrádky. „Nejspíš ti něco nakukal tady ten lesní tvor a tys mu sednul na lep! Asi pořádně zakokrhám a vzbudím Thora, ať tě prožene po dvoře a vyžene ti to z hlavy.“

„Nechej kohouta na pokoji, je to trouba, který sám skončí na pekáči,“ prohodil zajíc Frajer a posunul si sluneční brýle na nose blíž k čelu. „Domácí zvířátka jsou jenom stádo, které nevidí svou blížící se zkázu, nepochopí, že jejich sedlák je pouhý Uzurpátor, který se na nich přiživuje. Bere jim vejce, stříhá jim vlnu, dojí jejich mléko a dává jim za to zbytky od večeře. A nakonec jednoho po druhém položí na pekáč, strčí do trouby a sní. Kdo se narodí jako nevědomý otrok, skončí rovněž většinou jako nevědomý otrok. Pravdu pozná, až když je pozdě.“

„Sedlák se o nás stará!“ rozkřikl se kohout a výhružně zamával křídly, až kolem létaly kusy slámy. „Dává nám jíst!“

„Dává ti jenom tolik, abys nechcípnul a mohl si tě pěkně vykrmit,“ opovržlivě ohrnul čumáček zajíc Frajer. „A když my utečeme s Kvíkem, je možné, že čundráci koupí namísto pašíka kohoutka, neb se dá též opékat. A tak upečou tebe, Kokrháči!“

„Neupečou, protože i kdybys měl pravdu, odvedou si Kvíka a ne mne,“ zvedl hlavu namyšleně kohout Kokrháč. „Stačí, když teď zakokrhám, vzbudím Thora a bude hned po celém vašem útěku! Takže na to všechno rychle zapomeňte. Teď počkáme a uvidíme.“

„Ale to bys přece neudělal, Kokrháči,“ zhrozil se Ušák, když vyslechl kohoutkovy hrozby. „Přece bys nenechal zaříznout Kvíka jenom proto, abys unikl špalku sám. Vždyť můžeme utéct!“

„Udělám to klidně, protože se přece nenechám místo Kvíka napíchnout na rožeň sám,“ vedl si svou dál kohout Kokrháč. Na hlavě se mu hřebínek vztyčil, protože si právě připadal jako velký pán a myslitel, který má věci pod kontrolou. „A proč se rozhodnout pro útěk hned teď? Vždyť třeba čundráci nepřijdou! To bychom se potom nachytali tady na zajícovy řeči, které se vůbec nemusejí naplnit. Nebudu opouštět dům, když jsem neviděl žádné nebezpečí, když mi tu podstrojují. A když se naplní vaše varování a čundráci přijdou, obětuji namísto sebe Kvíka. Potom možná přijde čas, abych přemýšlel o útěku s vámi. Teď ale ne!“

„Tady vidíš, že některá zvířátka jsou stejně sobecká jako člověk. Myslí jenom na sebe,“ opovržlivě si odfrknul Frajer, poté zastříhal ušima a vlepil tlapkou kohoutovi takovou facku, až se Kokrháč poroučel k zemi a zůstal tam omráčeně ležet. To se ale už zajíc otočil na Ušáka, který nikdy neslyšel o boxu, tedy sportu, ve kterém Frajer vynikal, a nyní tupě zíral na svaleného kohouta. „Ušáku, musíš pustit Kvíka a pelášit pryč!“

„Já s vámi ale nikam ze statku neodejdu!“ vykřikoval Kvík a postavil se v louži na nožičky. Z tělíčka mu stékaly čúrky vody a bahýnka. „Žádní čundráci nepřijdou, proč mě strašíte?!“

Jako na zavolanou se na silnici stoupající ke statku, kde zvířátka u sedláka bydlela, objevily čtyři postavy v dlouhých kabátech a mířily přímo do vrat. Sedlák jim už vyšel naproti a v ruce držel sukovici, protože pokud by to byli žebraví tuláci táhnoucí krajem, pořádně by jim zvalchoval hřbety, ovšem kdyby to náhodou byli lidé hledající občerstvení, mohl jim posloužit vínem z vlastních sklepů a vydělat si peníze, které měl radši než všechna zvířátka i lidi na svém hospodářství. Teď tam stál u brány a díval se, jak postavy vždy mezi sebou nesou basu piv a lahváče jim cinkají i v tornách, jež měly přes druhé rameno. Králíček se tak vyděsil, že mu z tlapiček vypadl na zem jeho houbařský košík a všechny houby se rozsypaly do trávy kolem.

„To jsou určitě ti čundráci, přišli si pro tebe, Kvíku!“ zaúpěl tiše Ušák, zatímco prasátko natahovalo krček, aby mohlo mezi prkny tvořícími plůtek kolem výběhu lépe vidět. „Podívej, už vytahují peněženku a dávají sedlákovi papírové bankovky!“

Zvířátka viděla, jak si sedlák mne spokojeně ruce, bere bankovky a schovává si je do kapsy. Čundráci potom ukázali na Kvíka a prasátku přeběhl mráz po zádech. Málem se pak strachy počůral, když viděl, jak sedlák jde ke dřevníku, bere si tam velkou sekyru a pořádný kus lana, aby mohl čuníka vytáhnout za nohu z ohrádky, a takto vybaven vykročil směrem k prasečímu výběhu. Co se stane, bylo zřejmé, a Kvík nevěděl, co má dělat.

„Ušáku, nemohu otevřít vrátka,“ naříkalo prasátko, když se mu nedařilo vysadit kopýtkem petlici. Mohl sice běhat před sedlákem uvnitř ohrádky, ale ten by ho stejně nakonec dostihl. Bylo by to jen otázkou času. Kvík začal plakat a utíral si od slz skrápěný rypáček. „Nemůžu otevřít vrátka, to je konec.“

„Musíš víc rypáčkem zatlačit do dvířek,“ radil Ušák, ale ani jemu se nedařilo otevřít petlici, protože byla moc vysoko. „Jsem jenom králíček, nedosáhnu tam! Kvíku, musíš ji otevřít!“

„Nejde to,“ fňukal Kvík. Ani se už nesnažil. Sednul si na zadeček a naříkal. Smířil se s tím, že skončí na rožni, ovšem jímala ho strašná hrůza, jakou pociťují zvířátka u zlých lidí.

„Uhněte vy dva od vrátek!“ zavelel náhle zajíc Frajer, do tlapek popadl hrábě a jedním mohutným mávnutím proti petlici ji vyrazil ze závlačky. Vrátka se otevřela. „Honem, utíkejte!“

Prasátko vyrazilo z výběhu jako namydlený blesk a za ním pelášil k otevřeným vratům ze dvora i Ušák a zajíc Frajer. Do cesty se jim však postavili čundráci, kteří položili basy piva na zem a roztáhli paže, aby utíkající zvířátka zahnali zpátky.

„Váš čuník utíká!“ hulákal sedlák, který tak už prohlásil Kvíka za majetek trampů, aby v případě, že unikne, nemusel těm čtyřem halamům vracet peníze. „Nadežeňte mi ho sem, chlapci!“

Čundráci se po dvoře roztáhli do půlkruhu a nadháněli do sedlákových paží prchající zvířátka. Kvík, Ušák a Frajer proto běhali od jedné zdi ke druhé a prozatím vyklouzávali z dosahu chlupatých rukou sedláka. Ten sice nedokázal chytit zabahněné kluzké prasátko, lapil však za dlouhé uši králíka Ušáka, zvedl ho ze země a držel ve vzduchu, zatímco králík kopal tlapkami.

„Kvíku, pomoz mi!“ volal o pomoc Ušák, načež se prasátko obrátilo a nabralo v plné rychlosti sedláka Uzurpátora hlavou, až se chlap svalil na zem. Ušáka při pádu pustil a ten ihned, jak se dotkl tlapičkami pevné půdy, začal opět pelášit dokola.

„Co se to tu u všech čertů děje?!“ zvolal Thor, když ho ten mumraj kolem probudil a uviděl na dvoře chaos běhajících zvířátek, ze země se zvedajícího sedláka a cizích lidí, kteří stáli s hrozivě rozprostřenýma rukama před bránou. „Haf, haf!“

Zatímco veliký rotvajler cenil zuby, díval se na tyátr na dvoře i labrador Argo, ale chápal to jako nějakou hru. Vyběhl se tedy honit po ploše se svými zvířecími kamarády a ňafal při tom radostně, protože konečně našel příležitost se vydovádět.

„Ty malý hlupáčku, to není hra!“ zavyl Thor, který cítil, že má za malého chlupáče zodpovědnost. Naježil srst a rozběhl se proti čundrákům, které považoval za zloděje a původce všeho zmatku. Jeho hrozivý útok, Argův štěkot a nadávání sedláka pak splašilo kobylku Hildu. Zařehtala, postavila se na zadní a i se žebřiňákem za sebou se rozletěla jako blesk z brány statku.

„Kvíku, musíme naskočit na vůz!“ zvolal Ušák a rychle se na žebřiňák vyhoupnul. Z prudké zatáčky úhybného manévru před sedlákem za ním na ujíždějící povoz naskočil i zajíc Frajer. Jen prasátko mělo problém se na něj vyškrábat, protože mělo moc těžký zadeček. Dokázalo se na žebřiňák vyhoupnout pouze do pasu, přidržovalo se kopýtky předních paciček a zadníma nohama muselo rychle kmitat na zemi, aby mu nepodjely a ono neupadlo.

„Nemůžu se vyškrábat na vůz,“ naříkal Kvík a už cítil, že za chvíli se rozplácne na zem jak žába. „Spadnu a chytnou mě!“

Ušák se snažil tlusťoučkého kamaráda vytáhnout, ovšem ani za pomoci zajíce Frajera se mu to nedařilo. Alespoň tak čuníka drželi za pacičky a prodlužovali tak nevyhnutelnou chvíli, kdy musí z povozu spadnout na zadeček. Tu ovšem při hře na honěnou chytil svými drobnými předními zoubky Kvíka za ocásek Argo.

„Au, au,“ zapištělo prasátko, odpíchlo se nožičkami a již bylo na žebřiňáku. Vedle něj naskočil na povoz labrador Argo.

„To je sranda,“ usmíval se pejsek a vrtěl ocáskem, ani ho nenapadlo, že vůz již projel skrz poplašené čundráky a míří do polí. „Jestli jedeme na výlet, měli bychom si vzít též míček.“

Zatímco mizeli z dohledu, došlo na dvoře k hádce sedláka a čtyř trampů, kteří chtěli zpátky své peníze. Sedlák jim je však vrátit nechtěl a trval na tom, že prasátko už bylo jejich a nechali si jej utéct sami: „Je to celé vaše chyba, ne moje!“

„Ne, to není,“ bránil se smradlavý vousáč, navíc posílený pivem, a ukázal na Thora. „Ten pes nás rozehnal, vrať peníze!“

„Ty prašivé psisko, teď kvůli tobě budu muset vracet těm zatraceným trampům peníze!“ rozkřikl se sedlák a ohnal se po rotvajlerovi bičíkem, který sebral ze schodů na zápraží. Ráně se mrštný Thor vyhnul, ovšem nechápal, za co ho tu chce sedlák trestat. Vždyť mu vždy věrně sloužil a chránil ho! Ovšem fakt, že psa bičíkem minul, sedláka rozčílil. „Počkej, vezmu pušku!“

Břichatec vběhl do stavení a za chvíli se zase objevil na dvoře s dvouhlavňovou brokovnicí. Namířil na psa a vystřelil, jak se však hrnul ze zápraží, zakopnul o schod a Thora minul.

Čundráci se rozutekli z dosahu na všechny strany. Ani pes na nic nečekal, a protože slyšel hromobití, jehož se moc bál, začal pelášit za žebřiňákem. To už se probral i kohout Kokrháč a utíkal za rotvajlerem, neboť mu došlo, že čundráci budou na rožeň chtít napíchnout jeho, když jim Kvík dokázal uniknout.

„Honem, kamarádi, naskakujte na žebřiňák!“ pobízel Thora i Kokrháče z rychle jedoucího povozu Ušák, když zvířátka tyto uprchlíky dostihla. Natahovali honem k utíkajícím své pacičky a vytahovali je nahoru k sobě. „Tak, a jsme všichni na útěku.“

„Ale kam se vrtneme?“ zajímalo Thora, když mu došlo, že už nebude dostávat plnou mističku kostí. „Kdo nás bude krmit?“

„Jedeme na Šumavu,“ vysvětlil Ušák a ukázal na kopce na vzdáleném horizontu před nimi. „Je tam krásná krajina a ráj zvířátek, která si vládnou bez člověka. Čeká nás tam pohádka.“

Společně si pak zpívali, aby jim cesta rychleji utíkala. Statek sedláka Uzurpátora jim zmizel z očí, byl již daleko za nimi. A před nimi byly už jen pastviny, lesy a pak i Šumava.

4. Jak se parta cestou rozrůstala

Žebřiňák se zvířátky projížděl mezi loukami a všichni na něm nasávali do čumáčků svěží vzduch plný letních vůní květin a pachů svěžího deštěm nedávno skrápěného lesa. Cítili se jako v pohádce a tělíčky jim proudily nikdy nepoznané krásné vjemy.

„Takhle voní svoboda a nezávislost,“ prohodil zničeno nic zajíc Frajer a pozoroval nadšené přítele. „Jste svými pány.“

„Je to nádherné, když nemusíme mít už z ničeho strach a víme, že je možné žít svobodně,“ přizvukoval králík Ušák. Mezi šprušlíky na voze pozoroval okolo ubíhající krajinu a cítil, že všechno kolem nabízí pro svobodná zvířátka příležitosti. To si ještě ráno nedokázal představit, jeho svět byl nalinkován těmi, kteří mu vytvořili pouhou iluzi svobody, aby ho a také všechna ostatní domácí zvířátka mohli na statku zneužívat ve svůj prospěch. Byli tam otroky a ani o tom nevěděli. Hrůza!

Za žebřiňákem se ozvalo kdákání a zvířecí kamarádi se otočili zpátky ve směru ke statku. Po pěšince tam utíkala za nimi husa Lída se zástupem housátek a nesla košíček s houbami, který králíček ve shonu na dvoře upustil a zapomněl na něj.

„Naskoč si Lído, jedeme na Šumavu, kde najdeme svobodnou společnost pro všechna zvířátka!“ pobízel ji Ušák a pomáhal na žebřiňák naskakovat malým housátkům. „Málem bychom tě nechali na statku, kde by tebe, ani tvé děti nečekalo nic dobrého.“

„Našla jsem tvůj košíček s houbami, když jsme se vrátili od koupačky u rybníka, a slepice mi řekly, že jste utekli pryč od sedláka,“ vydýchala se na žebřiňáku Lída a rychle spočítala housátka, zda jsou všechna. Oddechla si, protože žádné se jí nezaběhlo. „Slepice se smály tomu, co jsi vyprávěl Kvíkovi. Že prý má sedlák domácí zvířátka jen kvůli tomu, aby se na nich přiživoval a nakonec je snědl. Smály se tomu ovšem pouze do chvíle, kdy čtyři z nich popadl a zaříznul pro čundráky, kteří požadovali alespoň nějakou náhradu za prasátko. Ostatní slípky se radovaly, že si sedlák vybral jiné, než právě je, a dál po dvoře hrabaly žížaly, protože nebezpečí pominulo. Já však v té chvíli pochopila, že dřív nebo později dojde na mne a mé děti, takže jsme vzali nohy na ramena. Provázelo nás při tom jenom to jejich posměšné slepičí kdákání, že se vzdáváme poklidného života na statku ve chvíli, kdy trampi odešli a nic nehrozí.“

„To jsou typické slepice,“ uchechtl se s opovržením nad příběhem zajíc Frajer. Natáhl se při tom ze žebřiňáku a utrhl si pěkné stéblo trávy, které si ležérně zasunul mezi zuby, až mu čouhalo z tlamičky jak dřívko od lízátka. „Kolem nich se co chvíli stane, že jiné zvířátko potká nějaká hrůza pramenící ze života ve špatném, v pravdě každému živému zvířecímu tvorečku nepřátelském systému pod Uzurpátorem. Ovšem protože se ho to přímo netýká, neudělá nic, aby ten systém změnilo. Pořád si do těch hrůz a útlaku opakuje, že jemu se to nestane. Bohužel se mu většinou také katastrofa nevyhne, ovšem to už s tím nemůže nic udělat. A ostatní, kterých se to netýká, si zase budou dál a dál namlouvat, že jim se to stát nemůže. Šumava bude jiná!“

„Dobře si udělala, Lído, že jsi utekla,“ přitakával Ušák. Tu se zarazil a ukázal na louku, kde se za kopečkem objevily hlavy kravky Stračeny a ovečky Chundelky, které se tu pásly se stádečkem svých družek pod dohledem mladého pasáčka v krátkých kalhotách se kšandami. Jakmile kravka s ovečkou spatřily nikým neřízený žebřiňák plný zvířecích kamarádů, rozběhly se k němu.

„Kam jedete?“ zajímala se Stračena a obrovskýma očima se dívala na povoz bez lidského kočího. Byl to tak nezvyklý a též naprosto nepochopitelný stav věcí, až jí z toho tráva vypadla z přežvykující tlamičky. „A kde vám vypadl z vozu čeledín?“

„Nepotřebujeme čeledína, jedeme sami pryč od sedláka,“ zastříhal ušima králíček a ukázal na celou společnost na voze. „Přišli jsme na to, že nám bere vajíčka, mléko, i tu tvou vlnu si Chudelko ten zlý člověk nechává, aby měl na alkohol. Nám dá jen to, co potřebujeme nutně k přežití, nakonec však nás sní.“

„Béé, ovšem kam jedete a co si myslíte, že tam najdete?“ vyvalila oči Chundelka a spolu se Stračenou šly vedle vozu.

„Na Šumavu, tam si zvířátka vládnou sama a nikdo na nich neparazituje,“ vysvětlil králíček a ukázal na zajíce Frajera. „Tady Frajerův dědek, starý zajíc Tulák, o tom vyprávěl, když se do našich lesů odsud přestěhoval. Jsou to ty kopce v dálce před námi. Přidejte se k nám, najdeme tam všichni nový život.“

„Ovšem proč zajíc Tulák odešel ze Šumavy, když tam je ten zvířecí ráj?“ napadlo kravku Stračenu a dívala se s nedůvěrou na pestrou směsici tvorečků na žebřiňáku. Zatímco kobyla Hilda táhla povoz, ostatní si tam na sluníčku lebedili. Husa Lída se svými housátky odpočívala po útěku, protože je bolely nožičky, Kvík seděl na svých buclatých kejtách a rozhlížel se kolem po ubíhající krásné přírodě, Frajer s tím stonkem v puse vypadal, že je snad ředitelem zeměkoule, a kohout se krčil, jako by se za něco styděl. To určitě provedl ostatním zvířátkům nějakou neplechu, napadlo kravku, která nevěděla, že chtěl čundrákům na dvoře ze sobeckých důvodů obětovat prasátko Kvíka. Nejvíc ji ovšem zarážela přítomnost obou psů, kteří platili na statku za nejvěrnější sedlákovy služebníky. Z jejich čenichů nebylo však možné vyčíst, proč se k útěku přidali, protože labrador Argo se s vyplazeným jazykem díval se štěněcí zvědavostí kolem sebe, zatímco obrovská zubatá tlama rotvajlera Thora se každou chvíli stáhla do otráveného šklebu, jakoby se mu udála křivda, ovšem poté hleděl na ostatní pánovitě jako nějaký rytíř, který se podniku účastní prostě kvůli samému dobrodružství a aby ty ostatní chránil od zlého, zatímco se ho to vlastně moc netýká.

„Nojo, to je pravda,“ zabečela ovečka Chundelka, když jí připomínka kravky Stračeny také zavrtala hlavou. „Proč odešel ze Šumavy zajíc Tulák, když tam je takový ráj pro zvířátka?“

Všichni se otočili na zajíce Frajera. Poprvé tu zvířátka napadlo, že se možná honí jen za přeludem a zvířecí ráj není ani na Šumavě, ani nikde jinde. Sice většinou už pochopili, že se sedlákem měl zajíc pravdu, že to je zlý člověk a příživník, ale co když o Šumavě lhal, aby jim ulehčil rozhodnutí k útěku? Nebo co když je ten příběh o zvířecím světě jenom mýtus, čirá báje, vymyšlená legenda, kterou mu na nos pověsil jeho dědek?

„Tys tu Šumavu sám nikdy neviděl, viď?!“ houkl na zajíce Thor, na čele se mu vytvořily rozčilené vrásky a vycenil zuby.

„Nikdo z nás ji neviděl, neznáme ani osobně někoho, kdo by tu zaslíbenou krajinu pro zvířátka opravdu sám na vlastní oči viděl!“ zabědoval Kvík a začal nabírat moldánky. „A co po cestě vlastně budeme jíst? Třeba přijedeme a zjistíme, že na Šumavě není nic jiného, než prázdné kopce. Nebo jenom jiní zlí lidé. To bychom pak vyměnili pouze jednoho sedláka za jiného!“

„Nezlob se, Frajere, že se takhle ptáme, ale ostatní mají pravdu. Jak můžeme vědět, že na Šumavě ten svět zvířátek vážně existuje?“ ohrnul čumáček Ušák a díval se upřeně na zajíce. „A co budeme dělat, když tam ráj svobodných zvířátek nenajdeme?“

„Nezlobím se, že se ptáte,“ odpověděl rázně zajíc Frajer, podrbal se přitom tlapičkou na srsti na hlavičce a ukázal na kopce daleko před nimi. „Šumava existuje, jsou to ty kopce. Co vidíme, nemůžeme popřít. A svět zvířátek na něm? Starý Tulák ho popisoval opravdu barvitě, do nejmenšího detailu. Skutečně tam musel žít a opustil ho, protože měl toulavé boty. A lesní zvířátko je svobodné vlastně všude. Táhlo ho to prostě dál do světa. A myslím, že děláte dobře, že se ptáte. Zajíc Tulák mi vysvětlil, že ptát se na věci a zamýšlet se nad nimi je klíčem k vědění. A vědění je klíčem ke svobodě a k něčemu, co nazýval revolucí. Prý existovalo zvířátko, které nepřijímalo svět, jak mu ho lidé vytvořili. Ptalo se, proč musí být věci tak, jak to určuje člověk, když každý vidí, že je to už od samého základu zlé a špatné. Proč musí být jeden pán a druhý otrok? Naučil i ostatní zvířátka, aby člověčí, ani zvířecí pravdy nepřijímala jen proto, že někdo tvrdí, že to tak je správné. A když se tam všechna zvířátka naučila ptát a myslet, započala tu revoluci.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ušák a prasátko na Šumavě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.