Vyměním týnejdžra
za cokoliv

aneb
Možná to máte doma také

Marcella Marboe

Ústí nad Orlicí 2013

Marcella Marboe

Vyměním týnejdžra za cokoliv

aneb Možná to máte doma také

Obálka: Doc. PhDr. Jiří Hrabinec, CSc.

Vydal OFTIS Ústí nad Orlicí

Elektronické vydání první

Rok: 2013

© Marcella Marboe, 2013

ISBN 978-80-7405-291-0

(Oceněná sbírka novel v literární soutěži vypsané v roce 2009 nakladatelstvím Albatros na téma Příběhy ze života současných dětí)

Věnováno mým rodičům,

kteří by mne možná v mém týnejdžrovském věku

též rádi vyměnili za cokoli...

Gilgaméš

Jura mrskne tašku pod věšák. Křáp! Letí balvan školy ze srdce a on cítí: Vítr! Křídla! Svoboda!… Vóóóstrýýý!

– Znázorni průnik množin! Porovnej znaky otrokářské a feudální společnosti. Vysvětli rozdíly mezi…

– Vysvětlujte si je sami, pakouši!

Jura touží po neobyčejných zážitcích a ty mohou kluka potkat jenom tam, kde ho nepotkají žádní vychovatelé. Síla a velikost dobrodružství vzrůstá vzdáleností od nich, ale též mírou zakázanosti podniku. Adrenalín! A tak, když Jura připadne na tu myšlenku, skákal by jako jehně. Bere mobil: „Mám super nápad, prde,“ vychrlí na Davida.

„Ty kráso! No, nekecej! Hůůůstýýý!“ ozve se na druhé straně – a tím je plán schválen. David je zkrátka bezva týpek. Na konci května škola otravuje úplně každého, není tedy divu, že s  nápadem souhlasí. Některý kámoši jsou fakt super!

Nápad hodit áčko se ovšem nejdřív zrodil v hlavě Jirkovy starší sestry Heleny, protože: Kohopak by bavilo mořit se na konci května s nějakejma maticema, když v Pecínově začíná rokovej fesťák, a to je teda vždycky vostrej mazec.

Jura slyšel, jak se Helča s Gabčou domlouvaly a hned zaškemral: „Jůůů, vemte mě s sebou, ségra!“

„Akorát, cucáku!“

„Nejsem žádnej cucák! Je mi deset a tobě jen o pět víc. To je toho! Půjdu s vámi, Helčo!“

„To si jako myslíš, že mi šíbe? Ani náhodou!“

Jura se nerozbrečel, ale bylo mu najednou hrozně smutno. Copak, že ho ty káči nechtějí do party, to by ještě rozdýchal, kdyby ho vzápětí Helena hrozitánsky nenaštvala: „Běž si radši zarandit s Terkou Šimkovou, když seš do ní tak blbej,“ poklepala si prstem na čelo. „Semesku sis nechal na displeji a mobil na stole. Seš do ní tak blbej, až ti přestává pálit!“

Že má Jura rád Terezku je sice pravda, ale naštvalo ho, jak to Helena řekla.

„Jenže ty zas lezeš za Tondou Kasalem a on na tebe zvysoka…“ zaplácal si Jura na zadek a náhle se cítil šíleně opuštěný. Nejopuštěnější na celém světě. Protože měl fakt Terezku rád, ale ještě jí to nikdy neřekl. Nikdy si ani netroufl například se k ní přidat cestou ze školy a vzít ji za ruku. Jo třeba podrazit jí nohy nebo zakrákat za pačesy, to jo. No ale třeba dát jí pusu?

– Jsem srab! Naříká sám nad sebou Jura. Bojím se jí, protože je tak strašně moc hezká. Tím víc ho namíchlo, že ségra o ní mluví jako o nějaké úplně obyčejné holce.

A Helena? Dá rozum, že by hrozně ráda chodila s Tondou, jenže on pálí za Zuzkou.

„Seš hnusná šmíra! A kráva! A… a…“ Jura si ze samého vzteku nemůže honem vzpomenout na žádné sprostší slovo, a tak na sestru aspoň vztyčí prostředník, jenomže to už je tady máma: „Okamžitě se omluv!“

„Vomlouvám se,“ zavrčí neochotně Jura, jenže Helena: „A to si jako myslíš, že jedním přitroublým slovíčkem se všecko smaže, jo? Je strašně jednoduchý, chovat se ke starší sestře jako hulvát,“ spustila kazatelským tónem, „a pak meknout „vomlouvám se“ a myslet si, že je vymalováno!“

„Jenže tys říkala, že jsem blbej do Terezky Šimkový!“

„To taky seš!“

„Nejsem!“

„Ví to celá škola! Seš do ní úplně tvrdej, ty čuráčku,“ zvedla prostředník pro změnu zase ona.

To už se máma neudržela a rozdala dva lepance: „Kolikrát jsem řekla, že se alespoň v mojí přítomnosti budete chovat a mluvit slušně!“ zaječela. „Jsme slušná rodina, tak si laskavě odpusťte ty hnusné vulgarismy!“

„Notak soráč,“ urazila se Helena a hned všecko zlomyslně napravila: „Tak to teda ví celá škola, ty mužskej pohlavní oudku! Je to tak lepší, mami?“ hýkla a bleskurychle za sebou přibouchla dveře koupelny.

„Ať mi neřiká mužskej pohlavní oudku,“ zanaříkal Jura. „To už ten čurák je normálnější!“

„Heleno, proč ty furt musíš toho Juru dráždit?!“ buší matka na dveře koupelny.

„Nedráždím ho!“

„Dráždíš! Kecáš, že miluju Terezu Šimkovou!“

„On dráždí mne! Pindá, že lezu za Tondou!“

„Copak to není pravda?“

„Kdo je Tereza Šimková?“ začne se zajímat matka, aby se dostala z prekérní situace, a Jura ochotně sdělí: „Chodí se mnou do třídy. Bude herečka. A nikdo mi nebude říkat mužskej pohlavní oudku!“

„Heleno, řekni Jurovi, že jsi ho nerada urazila,“ vyjednává matka za dveřmi.

„Nadával mi do krav!“

„Juro, omluv se Heleně za tu nadávku!“

„Na to mu kašlu!“

„To se mám omlouvat, i když ona na to kašle a říká o tobě, že seš k nesnesení otravná matice? To je taky nadávka, mami? Nebo není?!“

Že jsou „matice“ k nesnesení otravné, na tom se kámošky, Helča s Gabčou, shodnou vždycky. A nejen matice matematické. Nejvíc jejich vlastní. Jedna je nemožnější než druhá, holky si nestačí notovat: „S tou mojí je to čim dál větší vopruz,“ řekne Gabča. „Sem jí pískla, že si vemem spacáky, a že budem do rána na fesťáku. Parta. Prostě všecky holky! A vona: „To znám, to tvoje „všecky“! Ty a Helča, že jo? V tvým věku mezi vožralama, feťákama a jinejma pochybnejma existenceme nemáš co dělat! Tjó, vado, vona si snad myslí, že se na takovým koncertu akorát chlastá, hulí, fetuje a šoustá.“

Helča protočí oči k nebi: „Sou obě totálně aut. Nemá vůbec cveka s nima konverzovat. No, hele. Moje – jen vodevřu dvéře: Jak bylo ve škole? Tak se zeptám, jestli sem jako u vejslechu, nebo co a vona: Nemůžeš slušně odpovědět? S fesťákem ji načnu teprvá dneska.“

„Takže ráno u nadjezdu, jo?“ ujistí se Gabča, když celý plán důkladně prodiskutovaly. „Voražený vomluvky mám – pro případ potřeby celej štůs!“ zachechtá se. „Podškrtnu… můj autogram od svýho nerozezná ani sama mateř! Dopolko se budou kapely teprvá rozehrávat, takže máme šanci vobjevit nějakýho slibnýho cápka a obsadit slušnej flek. Jasnačka?“

„Jasnačka,“ souhlasí Helča.

– Ne fák, Gabča je super kámoška, ať si moje matice říká co chce! Gabčinu máti, zubní lékařku, teda prej lituje! Na rodičáku jí tříďas písk, ať mě s Gabčou moc nepouští, protože ona bude mít snížený mravy. A prej fest. Hulí na hajzlu, s marjánou ji už taky nachytali a oblíká se jak z popelnice. No a co? Až moje matice zjistí, že já mám dvě žákajdy, jednu na hodnocení výborně až chvalitebně, tu dávám podepisovat jí – a druhou na ten zbytek – tu podepisuju sama, tak ji klepne.

Večer měl Jura obrovskou chuť rozbít Heleně zobák. V koupelně se s tím svým fénem zamkla na dvě hodiny a on si musel potupně mýt ruce v kuchyňském škopku. „To víš, Jurásku,“ řekla s pochopením máti, „děvče je děvče!“

„Jaký děvče? Helenka, že jo!? Furt jí jen nadržuješ! To teda není fér! Protože když já si náááhodou zapomenu uprostřed obýváku smradlavý fusekle a někdo přijde, hned je oheň na střeše. Ovšem ségra… No, schválně! Schválně, pojď se mrknout, jakej tam má bordel!“ vleče Jura pomstychtivě matku do sestřina pokoje.

Co matka ovšem vidí, to jí bere dech: „No, Helí…“

Zbytky rozmatlaných čokoládových tyčinek, prázdné sáčky od želatinových medvídků, na počítači přilepených několik rozpracovaných žvýkaček, psací stůl plný počmáraných papírů, pod židlí mezi odkopnutými pantoflemi použité spodní prádlo, sešity s roztrhanými deskami, jak Helča s Gabčou dělají super prču, pár vytržených listů z nějaké učebnice, kelímky od jogurtů s plesnivými lžičkami, na posteli kupa časopisů, na podlaze hromady pro zítřejší den nevyhovujících originálních outfitů. V rohu zas halda učebnic, lampičku stíní pyžamo a v tom všem se kromě obyvatelky brlohu válí rozsypaný odpadkový koš s nakousanými jablky a chuchvalci vyčesaných vlasů.

Helča, nos zabořený do Brávíčka, sluchátka MP3 přehrávače na uších, kymácí se v rytmu jakési muziky, nejspíš milované skupiny Vypsaná fixa.

„Co to má znamenat!?“ poklepe jí mateř prstem do vyšamponových vlasů a přísně ukáže kolem sebe.

„Co jako?“ vytáhne Helča s bohorvným klidem z pusy žvýkačku a zase ji tam nasouká.

„Ten binec!“

„Je to snad můj pokoj, né?“ podívá se na matku tázavě trávovýma očima, kterýma jako miminko přiváděla v úžas babičky, tetičky, dědečky i strýčky. Teď jimi přivádí v úžas řadu hustejch týpků z gymnázia.

„Hele a na kompu má špinavý uchošťoury! To je teda maso, co?“ Kryt matkou, přisazuje si Jura. Je ve střehu. Helča by mohla náhle vyskočit a jednu mu trhnout. Ale Helča se jen nasupeně rozhlíží: „Já jsem v pohodě, tak co?“

Matka se nadechne a hlasem lehce přesahujícím decibely muziky Vypsaná fixa zaječí: „Ale já ne!“ Pak spustí obvyklou tirádu. Upozorní dcerunku, že ona takovýhle čubinec ještě v životě neviděla. Seznámí ji s překvapivou skutečností, že domov není maštal. Poinformuje, že to, v čem si libuje Helí je k zeblití a jestli se okamžitě nezvedne a neuklidí, tak bude vidět!

Helí vyčkávavě poslouchá, pohupuje se do rytmu Vypsané fixy, žvýká, pak konečně odloží sluchátka a vyjede jako rozdrážděný sršeň: „Se musim učit, né? Však von zejtra je taky den.“

„To už znám,“ vřískne matka. „Co můžeš udělat dnes, odlož na zítra. Tohle okřídlený rčení jsem od tebe slyšela miliónkrát! Ale já ti povídám, jestli tu bude takový čurbes za hodinu, tak uvidíš! Jak můžeš něco dělat, když máš na pracovním stole hnojník?“

„Tsss… je trapný, né?“

Pak Helí tomu hajzlovi bráchovi naznačí vlastní pěstí pod vlastní bradou, jak dostane do huby, protože tuší, že matici z pomsty přivedl on: „Debile,“ sykne. „Dostaneš do rypáku!“

„Drž hubu, ty kun…“ zaregistruje Jura včas matčin zuřivý výraz a líbezně spisovanou češtinou doplní: „…ty ženské pohlavní ústrojí!“

„Nedefekuj, jo? Kakáči jeden!“ zaječí Helí s gustem, protože jí brácha právě šikovně přihrál na parádní smeč, takže proti matici opět boduje. „Totální výtlem! Totální výtlem!“ hýká, začne sebou nekoordinovaně mlátit po zemi a tlouct čelem do koberce.

„Notak vidíš to taky, mami? Copak to není fakt kun… káča?“

Helí vztyčí hlavinku: „Copak to není debil?“

Jura okamžitě chytí dalšího lepáka a poučení, jak by měl být šťastný, že má sestru a Helí dostane napomenutí též: „Jura je premiant třídy a jednou se třeba ráda opřeš o chlapa. Jura bude jistě lepší než táta. Ten nás neopustí!“ Polituje se nakonec plačtivým hlasem zdecimovaná matka a běží k baru nalít si jednu na uklidnění.

Helí ji velkoryse utěší: „Klídek, klídek, matko. To je ókáčko! Jak kdybys nerozuměla fóru! Dyť jsme toho zas tolik neřekli!“ A na Juru vyplázne jazyk, protože ona tentokrát lepáka nedostala.

– A takhle nefér je to vždycky! Úpí Jurova zkormoucená duše. Mateř Helenici palici nadržuje, protože je holka. Jura je bez sebe vzteky nad tou nespravedlností. Se životem ho smiřuje jenom sladká vidina pomsty: Zejtra holky prostě s Davčou vystopujou – kam a hlavně s kým potáhnou – a pak má trumfy v ruce.

Helča chvíli vyhodnocuje situaci – a pak se překvapivě vrhne na úklid. Fesťák je totiž už zejtra, tak dneska nesmí prudit. Krámy se stolu letí do bravurním kopnutím postaveného koše, krámy s podlahy do skříně, něco se zastele do pelechu, něco se nacpe pod postel, na chvíli zapnout lux – a jde se do akce!

„Čauky, mamčo, tak už to je. Ani kolem toho nemusel bejt takovej brajgl. Já se akorát musela něco naučit… nó…“ přistrčí Helča k podpisu žákajdu – samé jedna a dvě.

„Ne, fak, mamčo, holky tam budou všecky. Vemem si spacáky. Parta, nó…“

„Víš kolik ti je, Helčo? Snad nemůžeš myslet vážně, že bych tě pustila – „

„Takže Alice může! Blanina taky! Verča! A Gabča! Akorát já budu dřepět doma!“

„Kdyby s vámi šel aspoň nějaký kantor nebo někdo dospělý…“

„Sss… si myslíš, že jsou padlí na palici nebo co? Ale hele, dva řízci z učňáku, co tam na tuty budou, už maj osmnáct.“

„Řízci, jo? To jsi mě teda uklidnila!… Kterýpak řízci to jsou?“

„Nó…tak třeba Suchánek á…Suchánek – sem řikala, že jo?… Jako kdyby na tom frčelo!“ protočí Helí panenky, aby nevyšla ze cviku.

„Podívej, notak si to tam užij třeba do deseti – a já pro tebe pak přijedu,“ dává se konečně na ústup mateř.

Slzy. Výčitky: „Jo, kdyby to byl miláček Jurásek, tomu se dovolí všecko! Ale když chci něco já… To je jasný, máš ho radši, protože je kluk, že jo? Každá máma má radši kluka!“

„Prosím tě neplácej! Kde jsem nechala Juru do rána samotného?“

„Na táboře!“

„Copak nechápeš, že to je ale něco docela jiného?“

„Tam budou kapely… Medvědi a… a… Totální průšvih! A Vypsaná fixa! A… Jasně. Ty víš, že je miluju, tak mě tam schválně nepustíš! Tobě může bejt ukradený, co já mám ráda, že jo? Jsem ti fuk!“

„Právě že ne! Právě, že mi nepřipadá bezpečný, aby patnáctiletá holka – chápeš? Narkomani, opilci, někdo tě znásilní… Prostě se o tebe bojím.“

„Ále… Vyvádíš, jako kdybych chtěla jet do Tramtárie – a ono je to za plotem. Já dělám, co ti na očích vidím, učím se, uklízím – a ty?“

Znovu hádaní a znovu výčitky, znovu pláč a znovu křik – samozřejmě, že matice je největší zloduch na světě – ale nakonec je také ta, která kapituluje: „Mám ovšem podmínku,“ řekne sklesle. „Mobil nevypneš ani na vteřinu – a jak zavolám, vezmeš ho. Odpovídat budeš na to, na co se budu ptát a nepřej si mě! Jak si něčeho lízneš a budeš mi do telefonu blábolit – o drogách radši vůbec nemluvím – tak si tam pro tebe dojedu a přede všema ti udělám z ostudy kabát!“

Dům opustil Jura neobvykle brzo a Helena také spěchala. „Musim ještě před vyučkem k zubajdě,“ oznámila matici.

Jura šupsnul tašku do kolárny a pak už si to s rukama v kapsách a veselým pohvizdováním štráduje kolem plůtků za městečko, k nadjezdu, pak do polí a dál – k Labi. Zná přesně ségřin program a ví, že holky dřív než on u liščí farmy nebudou. Od lišek vede nejkratší cesta do Pecínova, holky tudy chodí vždycky. Není tedy problém si na ně počíhat a začít je pěkně špehovat. Třeba se V přívoze budou opalovat na Evu – a to by taky nebylo k zahození.

U liščí farmy Jura obsadí skruž zapomenutou na okraji pole a kryt trnkovým houštím čeká, až se v zatáčce objeví David. Rosa se leskne v zelených kornoutcích kontryhelů, bubláci vrkají jako o závod, ale Jurovi dobře není. Nemá tohle místo rád.

Rád má obrovského berana. Popásá se jako vždycky na mírném kopečku za plotem farmy a Jura dobře ví, že soustředěné pasení jen předstírá.Ve skutečnosti bedlivě hlídá cestu. Jakmile se někdo objeví, počká si, až se nicnetušící oběť dostane na úroveň plotu – a pak vyrazí. Do pletiva udeří palicí tak, až dráty zadrnčí a ti, kdo jdou po cestě, zoufale vyjeknou. Železné sloupky plotu už jsou celé zprohýbané.

Jura bez potěšení kouká, jak se stříbrná liščata bezstarostně rvou za pletivem kotců, ale radost mu to nedělá.

Ve vzduchu tu, na tenounkém vlásku, visí smrt.

Jura ji cítí každým pórem. Je všudypřítomná, zahuštěná. Ne taková ta z akčňáků. Taková ne. Opravdová.

V zimě totiž… Kulhavec jde klec od klece, k vlhkým čumáčkům lištiček přikládá elektrické dráty, kožešiny se nesmějí poškodit – a mrtvá zvířata hází za sebe na sníh. Jurovi tohle nepřipadá vůbec kůl. Jurovi připadá, že tohle je svinstvo. Jo třeba, takovej Texaskej masakr motorovou pilou podle Jury, kůl je. Prostě ol rajt, Jura je tvrďák. Ale tohle?

Aby smazal zimní vzpomínku, zamžourá kluk do bledězelených lístků dubu nad sebou a pak pustí oči za dvěma bělásky, až ho oslní odlesk slunce v hladině řeky. Všude ticho a stojatý klid. Uklidněn mírem okamžiku, začne si kluk pro sebe tichounce pohvizdovat. Jenže najednou – Kulhavec je tu. Z chléva pustí ovci s jehnětem, o kámen otře hnůj z bagánů. Mládě skotačí kolem matky, ale když uvidí nataženou dlaň, důveřivě přicupitá. Kulhavý ho uchopí za kůži na krčku, sevře mezi koleny, levačkou zvrátí kudrnatou hlavičku – a šmik! Krev stéká do trávy, ovce zmateně pobíhá, Kulhavec uchopí zadní nožky se světlounkými kopýtky – a najednou jsou všichni pryč.

Jurovi zaskočilo hvízdání v krku.

Ticho… Ticho. Kdy přišla smrt? Kdy odešla? Jak to, že ji Jura nespatřil? A byla tu vůbec? Ne, tohle není fér! Prostě si přijde, mrcha, jen tak, neviditelná, vlastně se s ní ani nedá bojovat…

Ticho. Vítr ho nerozfouká, dokonce ani brečet nejde. Beran nasává vzduch, ale zdá se, že v kolenou má slabo. Jura taky. Je mu deset a chtěl by žít věčně. Smrti se bojí. Ne té z akčňáků. Té opravdové. Tváří se, jako by tu ani nebyla – ale byla tady! A že ji přímo Jura neviděl?

Najednou si vůbec není jistý, jestli by ji vidět chtěl.

„Čus,“ David ležérně mávne rukou s mobilem. „Čurdo“, vrazí mu přátelskou herdu, „vejráš, jako cvok!“ Mrskne hroudou po kosici, která se s čímsi lopotí v kraji pole a Jura vyletí: „Co kravíš? Proč jsi po ní hodil?“

„Jen se nepotento!“ ukáže kluk prstem k ohbí cesty. „Holky!“

Vykračují mezi kolejemi od traktorů, hihňají se, mezi smíchem sem tam vyjeknou: „A matice: Nepřej si mně! Jestli si lízneš něčeho…“ poplácává Helča kabelu s láhví od Coly, ve které už Cola dávno není.

„Jůůů! A moje: Gabčo, jestli si pro tebe budu muset dojet…“

„Híííí, hůůů, héééé… chichichi…“

Outfity holek jsou vskutku originální. Helča k této příležitosti oblékla dlouhou černou sukni do zvonu, ležérní triko háčkované z kožených řemínků, bundu pobitou cvoky a zelený baret francouzských dobrovolníků, který jí jde k očím. Gábi má cvoky pobité naopak džíny, které taky zdobí řetěz na zadku. Růžové sexy triko s lebkou a hnáty překrývá jakási avantgardní vesta, na hlavě sedí kovbojský klobouk. Jako vhodnou obuv obě holky zvolily vojenské kanady, které prostě pásnou ke všemu.

„Tě bůh! Ty maj drbu!“ zalítnou kluci za trnkové houští.

Je pravda, že ještě tak před rokem byly holky vyznavačkami cejchování, tedy stádního značkového oblečení, co možná nejdražšího. Jenže teď už pochopily, že tohle dělají jen blbenky, které v sobě nemaj špetku filipa a kreativity. Tak začaly šmejdit po sekáčích. Helenina matice to celkem ochotně schválila. Vyjde to levněji a kromě toho její nádherné holčičce sluší úplně všecko. Matice Gábiny naopak se slzami v očích prosila dceru, ať přestane blbnout, co si o ní, o své lékařce, pacienti pomyslí. A hned Gabče objednala pár slušivých kousků ze zásilkového katalogu Móda plus.Úsilí různé, výsledek stejný. Holky prostě názor matic nezajímá.

Helena hňácá dlouhými kroky, sukně kolem ní poletuje jako černý plameňák, rudý ohon bičuje hned pravé, hned levé rameno, jak holka ustavičně mlátí hlavou. Gábi capluje vedle ní, co chvíli si hodí palcem ruky cezené nudle pačesů na záda. Tři prameny obarvila na fialovo.

„Mrkej,“ špitne Jura a ukáže na berana. Ten už vetřelce zaregistroval a chystá se k útoku. Běží. Ááá – ducanec!!

Holky svorně zaječí, odskočí z cesty, ale za chviličku si to už zase šněrují dál k řece a vzhůru proti proudu. Rozhazují rukama a výskají, jako by byly na celém světě samy. Kdepak všimnout si nějakých pronásledovatelů!

Helena se s kvikotem dere kopřivami, které jí švihají pod sukně – a Jura jí to, káče, z duše přeje. Ovšem představa, že také oni musí kopřivami projít, bere klukům chuť na další špehování.

„Nevyprdnem se na to? Je to vopruz!“

„Nekrav! V přívozu se určitě svlíknou!“

Jenže holky se nesvlíkají ani V přívozu, dokonce ani V proudech. Spěchají. Sehnat někoho „nadějnýho“ chce čas – a taky, kdo dřív přijde, ten dřív mele – aby už všecky placy ve stínu blízko pódia nebyly obsazené.

Jura nedává své zklamání nad tím, že nebyl stryptýz, ani na holky nečekali frajeři, najevo, zato David si otráveně drbe popálené ruce i nohy: „Ty prde, tak má todlecto vejšku? Vo co vlastně gou?“

Věže města už jsou vidět.

„Hele – trať – teďkons ta Potůčkovic rujna – to ti je flek jak svořenej pro horor“, straší Helena. „No a tam, co je to obrovský prostranství, tak tam to bude,“ ukazuje.

„Jako loni,“ přisvědčí spokojeně Gabča. „Kousek od pódia je takovej prima plácek pod břízama…“ vytáhne z vesty kapesní hodinky po dědovi – to je děsně in, nosit kapesní hodinky po dědovi – a přidá do kroku. Ještě přeběhnout přejezd, pak kolem statku…

„Týjó, mně se chce čurat,“ oznámí Helí a Gabča kývne. „No, právě. A to bude ten horor, kterej v Potůčkovic sadu sehrajem,“ ušklíbne se.

Slunce připéká. Holky si vojenskými kanadami přihrávají petku od Coly, jejíž obsah – sedmičku červeného „na kuráž“ – právě dorazily. Na přilehlém hřišti vrcholí dorostenecký turnaj v kopané. Plácek pod parkem obsadili světští. Kolotoče, houpačky, střelnice…

Když diváci na hřišti jednohlasně zařvou „góóól!“ David zjankovatí: „Jdeme tam!“

K první hádce mezi kluky došlo, když domácí vsítili penaltu. David se skálopevně rozhodl, že zůstane, zatímco Jura rezolutně vrtí hlavou: „Hele, kámo. To by celá výprava byla na draka. Koupím ti u stánku klobásu, když půjdeš. Grilovanou.“

„Tsss…“

„Tak lahváče.“

„Tobě nedaj.“

„Ňákýmu správnýmu cápkovi teda řeknem. Prcka do limošky… co říkáš?“

„Že seš to ty. Že jsme starý kámoši…“ nechá se nakonec velkoryse umluvit David. „Teda grilovanou – a prcka do limošky, jo?“

Park proběhnou trap.

Rytíř smutné postavy, tak mu kdysi na místním gymplu říkali, přijel do města vlakem. Jak se to tu všecko změnilo! Ke známé lavičce se klátí zadní cestou pod parkem a doufá, že když ji určil za místo schůzky, ještě tam bude… Svůj těžký opus nese v odřené aktovce pod paží. V horku mu rukopis připadá ještě těžší. Jako celý jeho život. Má v úmyslu jí své celoživotní dílo darovat. Pak by ho třeba mohla pochopit… Z láhve, kterou nese pod sakem, si v závěru na to pozdní pochopení, třeba i připijí…

Lavička ve stínu staré jabloně se naštěstí stále ještě opírá o polorozbořený plot zarostlého sadu… Tušil, že ona tu ještě nebude, ale ani ho nenapadlo, že by mohl mít jinou společnost.

Zčistajasna vedle něj přistane nakopnutá láhev od Coly a s ní – „góóól! Góóól!“ Dvě ječící holky. Víc jak patnáct jim zaručeně není. Jedna má pod francouzským baretem rudé vlasy svázané do ohonu, druhé visí pod kovbojským kloboukem fialové prameny až na lebku se zkříženými hnáty, která se usmívá na prsou. Slovník holek je peprný, obsah jejich komunikace ale Rytíři smutné postavy uniká. Myslí na Ni – jenže Ona stále nejde. Nikdy ještě nepřišla…

„Tak já se du teda jako tóóó…“ vstane první holka a druhá oznámí: „Já jdu taky teda jako tóóó… Tudle flašku nám tu, dědo, vohlídejte,“ ukáže holka na petku. „My si do ní pak zasejc frcnem nějakej pitnej režim. To se musí dodržovat, víte,“ uchichtne se. „O tom jste už určitě slyšel, né?!“

„Jo“ kývne. „Taky jsem ho celej život poctivě dodržoval,“ zavrčí.

Jura koupil na stánku u Vietnamce limonádu s panákem rumu – žádný problém – a jednu grilovanou klobásu. Na druhou už neměl, a tak doufal, že mu David dá aspoň hryza – ale nedal. Pozoroval tedy otráveně skupinky těch, kteří mířili k hlavní bráně a napjatě sledoval, kde uvidí holky. Kvůli blbýmu fotbalu se jim někde zdejchly.

„Hele, Davčo, pankáči,“ upozornil na partu týpků s oranžovými, fialovými a zelenými pačesy, natuženými do ostře špičatých hřebenů na hlavách. „Tjóóó, vado…Jak jim to tak drží?“

„Cukrovou vodou, ty kráso!“ zahuhlal David přes sousto a stříkl horký omastek Jurovi do tváře. „To jako…žádnej kumšt, né?“

„No, tě prsk! Koukej, tamhle jsou vlasatý. Ten má cop až na prdel. A helehehele! Jedou motorkáři! Teda to kalej! A támle! Lebouni s háknkrajcema! Teda s takovejma bych vypochodoval!“

V tu chvíli jim přímo nad hlavou vybuchl reproduktor. Útok decibelů jak koňské kopnutí. Jak pěst do žaludku. Pár ženských u stánků předvedlo Lottovy ženy a chlap vedle zarazil klobásu na půli cestě k ústům. „Smradi!“

„Co jsi říkal?“ řve David. Jura si rve ukazováčky do uší a huláká: „Neslyším!“

„Že to jsou smradi!“ zavyje chlap s klobásou a hodí zbytek, na který už nejspíš přestal mít chuť, do koše. „Se snad posrali! Techno! To zas bude noc!“

„To teda prrr! Co jako máte proti rocku?“ naježí se David.

„Proti rocku? Nic. Akorát tendlecten kravál nesnáším!“

„Sou prdlí, ne?“ řekne Jura.

„Kdo?“

„Skíni.“

„Proč by měli bejet prdlí?“ otírá si David prsty do kalhot. „Akorát to tady chtěj vyčistit od toho uzenýho póvlu a takový tý cizí náplavy, co se u nás začíná roztahovat. A to je teda náhodou super!“

„Jak… vyčistit?“

„Nekrav, čurdo! Přece je kapku vymlátit, ne? Jé, hele, Suchánek,“ ukáže David náhle umaštěným malíkem ke střelnicícm, kde se pihovatý holohlavý pořízek v kožené bundě a kalhotách ležérně rozvaluje po chromu nablýskané Hondy. „To je můj bráchanec. Je mu už skoro devatenáct a chodí do bordelu. Taky má revolver a umí senzačně střílet. Ten jim to tam vybílí,“ ukáže na střelnici.

Jura zavrtí hlavou: „Nevybílí. Maj vzduchovky, co nadnášej.“

„Chceš říct, že můj bráchanec neumí střílet?“

„Chci říct, podívá se Jura nepřátelsky na prázdný tácek, „že ty vzduchovky nestřílej přesně.“

„Seš blbej, jak daleko vidíš! Suchánek jezdí na Hondě a vezme mě domů, když budu chtít. Že jim to vybílí, je jasný. A ty nány si stopuj sám, pakouši! Anebo si běž radši randit s Terkou Šimkovou, když seš do ní tak blbej,“ poklepal si prstem na čelo.

„No a ty zas lezeš za Bobinou Krejzovou a ona na tebe zvysoka…“ zaplácá si Jura na zadek a náhle se cítí šíleně opuštěný. Nejopuštěnější na celém světě.

– Jsem srab! Naříká sám nad sebou. Bojím se jí, protože je tak strašně moc hezká.

Tím víc ho ale míchne, že Davča o ní mluví jen tak, jako o nějaké úplně obyčejné holce.

A David? Dá rozum, že by hrozně rád chodil s Bobinou, jenže ona pálí za Markem a to ho štve: „Hele – a jestlipak sis už tý svý milovaný Térince aspoň máknul…Já jo. A docela se jí to líbilo, věříš?“

„Seš hnusná prolhaná svině! A kráva! A… a…“ Jura si ze samého vzteku nemůže honem vzpomenout na žádné sprostší slovo, a tak na Davida aspoň vztyčí prostředník a zaječí: „Ty, ty mužskej pohlavní oude! Ty kakáči jeden kakáčskej!“

David zkoprní! Nemůže věřit svým uším: „Teda todle…Teda todle! Tak hnusnou nadávku ještě nikdy neslyšel! To si vypiješ! Mně nikdo mužskej pohlavní oude ani kakáči řikat nebude, čuráku jeden! A ty dvě krávy si šmíruj sám, když tě to baví!“

„Taky že budu! Nikde totiž není napsaný, že se s tebou musím kámošit!“

„Když budu chtít, tak musíš! Nebo dostaneš do huby!“

„Tebe se tak leknu! Jeď si domů třeba na Hondě, srábku, a toho svýho poprděnýho Suchánka pozdravuj!“

„Hele,“ oznámí Gabča ve vysoké trávě, „mně to bude trvat kapku dýl.“

„Ókáčko,“ kývne Helča, „vyčkám na lávce u toho dědka. Akorát že moc slibnej nevypadá,“ uculí se a vzápětí rozhrne roští za jeho zády: „Baf!“

Jenže ten na lávce sebou necukne, jen se pomalu otočí a zadívá se na Helču kozíma očima: „Zamiloval jsem se do blondýny, jenže ji líbá někdo jiný…“

„Kdo jako?“

„Její ňadra jako dvě kopretiny, jenže je líbá někdo jiný…“

Helča vyprskne: „To teda sedí.“

„Sedí? Prostě to tak v životě chodí…“ přihne si muž z láhve whisky. Co když ta jeho zase nepřijde? Nejspíš jí bude muset vyrazit naproti.

„Ani nenabídnete?“

„Víte, co bych chtěl?“ neodpoví muž na otázku a nečeká na odpověď: „Tak krásnou sukni, jako máte vy.“

„Co byste s ní dělal?“

„Daroval bych ji nějaké ženě. Nikdy v životě jsem nikomu nic krásného nedaroval.“

„A proč ne?“

„Protože jsem darebák. Chlap k ničemu. Básník. Ztělesnění touhy, stesku a zbabělosti…Chápete?“

Helí zaraženě kývá hlavou: „Na někoho čekáte?“

„Na někoho – a nemohu se dočkat…Nic nedělám. Jen hledám, co není. Jdu odnikud nikam. Všichni hledáme… Lidi jsou neřádi…“ vytáhne z kapsy foukací harmoniku. „Když je člověk jednou pozná, chlastá…“ Vyloudí pár tónů a zabrouká: „Lidé osamělí, kam jdou – a odkud jsou…“

„Jak se vůbec jmenujete?“

„Jak? Třeba Gilgaméš.“

„Třeba Gilgaméš?“

„Sumérský král, který hledá věčný život. Nesmrtelnost.“

Helena se nejistě rozhléne. Kde ta Gabča tak dlouho je? „Jste blázen?“

„Tak nějak. Blázen do života, kterej neumím žít, a tak…“ znovu si zhluboka přihne. „Chci najít aspoň smrt.Poznat, jestli se s ní dá bojovat. Uvidět ji…“

„Gabčo! Tjóóó, pocem Gabčo! Něco pro tebe!“ haleká Helča na tu druhou, která se právě objevila. „Ukaž mu ji!“

„Co?“

„No, smrtku!“

Gabča se zasměje a vyhrne triko. Gabča smrtky miluje. Jsou super! Jen ať všichni viděj, jak je ona nad věcí a na všecko zvysoka… „To ďála jedna kámoška. Ona umí správňácky malovat. Dělala i tu na triku… jenže ta pod trikem,“ uchichtne se, „je lepší, že jo? Co vy na to?“

Jednu očnici černé lebky na bílém dívčím bříšku vyplňuje pupík. S namalovanými řasami smyslně mrká černým korálkem piersinku. Holka se zavlní: „Zíráte, co?“

Pokrčí rameny a napije se: „Tady,“ poklepe na aktovku a vyndá fascikl svázaný v tvrdých deskách, „román. Celej můj život! Celá moje nesmrtelnost!… Taky jsem uměl malovat,“ zasměje se. „Za to mě vyhodili z gymnázia. Přimaloval jsem Leninovi plnovous.“

„Komu?“

„Leninovi. Nic vám to neříká, že ne?“

Holky se culí: „A mělo by?“

Zavrtí hlavou: „No – po těch vousech… už to se mnou šlo s kopce. Nikde mě nezaměstnali, tak jsem začal fízlovat.“ Zafuní namáhavě, jako by něco těžkého lovil ode dna sebe sama. „Jenže jiný, co sice nepřimalovali, ale fízlovali taky… jsou dneska… pfff!“ ukáže rukou kamsi vzhůru. „Ředitelé, premiéři… prezidenti… Taky jsem chtěl…jinej život… Až mě zavřeli…“

„Jééé – a proč?“

„Kam, zavřeli?“

„Nejdřív na Pankrác, jako nepřítele společnosti, potom do Brodu, jako blázna.“ Zafouká do harmoniky a zase pobroukne: „Lidé osamělí, kam jdou a odkud jsou. Lidé osamělí, kdy ztratí kletbu svou… Víte, co je zoufalství?“ zamává harmonikou.

„Jasně,“ uchichtnou se holky. „Bejt nešťastně zamilovanej, že jo?“

„Jo… ovšem jsou takoví kteří své zoufaltví dokážou zhmotnit. Zúročit! Povýšit na dílo,“ zaklepe do fasciklu, který odložil na lavičku. „Dokážou udělat z nespravedlnosti svého života, ze svého zoufalství, vykřičník! Dokážou ho prodat! Prodat…“ zopakuje několikrát s různými intonacemi – než znovu pozvedne láhev. „Jenže můj život,“ praští deskami o lavičku, „nikdo nechce!“

„Ani takhle krásně svázanej?“

„ Chápete, k ničemu můj život není – ani nebyl. Chtěl bych najít jinej. Lepší! Jenže možná…možná že dřív, než ho člověk najde…musí najít ji, kmotřičku…“ přiloží znovu k ústům harmoniku.

Jura ničemu nerozumí. Je rád, že ty čúzy už konečně vystopoval, ale tenhle dědek že by měl bejt jejich frajer? Fouká do útlých žebírek harmoniky a mezi tóny nepřítomně šeptá: „Když mě propustili z blázince, prosila jedna: Zůstaň… není přece už kam jít. Ale já jí nechtěl rozumět. Ne, my jsme si nemohli rozumět. Lidé osamělí…“

Melodie harmoniky brní Juru až v patách. Takovou harmoniku mít…Takhle to umět… plíží se po indiánsku až za lavičku, když tu najednou Gabča řekne: „Ty hele… Já už zase musim…“

„Tjóóó, já taky,“ vyskočí Helča a chlap vykřikne: „Kam běžíš, Gilgaméši? Kam běžíš!? Život, který hledáš, nenalezneš…“

Jura se poplašeně rozhlédne, ale nablízku nikdo jiný než on není. Jak ho mohl ten chlap vidět? Vystoupí tedy z houští a rozpačitě si ukáže na prsa: „Myslíte mě?“

„Proč to děláš?“

„Co?“

„Však víš! Kolik je ti let?“

„Dvanáct,“ zalže Jura, aby se méně bál.

„Víc než deset ne. Ale to už je ta pravá doba,“ zapálí si neznámý cigaretu.

„Pravá doba k čemu?“

„Abys místo špiclování začal dělat něco pořádného.“

„Nešpicluju.“

„Ale špicluješ!“

„A co bych měl podle vás pořádnýho dělat?“

„To je jedno. Co tě baví. Co chceš!“

„Nevím, co chci.“

„Tak zahraj!“ přikáže chlap a podá mu harmoniku.

Jura ustrne: „Jak víte, že to umím?“

„Vypadáš na to.“

Jura otře harmoniku rukávem a vyloudí pár tónů. Pane, ta je! „Já bych třeba i věděl, co chci… jenže nevím, jestli to chci dělat sám nebo… Někdy to fakt s kámošema vůbec nemá cenu.“

Chlap zadumaně kývne: „Jasně. Cenu má akorát svalit se na krovky a kašlat na všecko.“

„Před chvílí jste ale povídal, že mám dělat něco pořádnýho.“

„To je teda zase fakt. Když nebudeš dělat něco pořádnýho, nikdy nic nepochopíš.“

„Co pořádnýho jste dělal vy?“

„No hele, z tebe bude filozof! Anebo fízlo-zof?“

„Co dělají?“

„Oba vědí o dobrých i špatných stránkách všeho a dovedou toho využívat.“

„A vy jste teda filozof nebo fízlo-zof?“

„Teď už jen básník: Zamiloval jsem se do blondýny, jenže ji líbá někdo jiný…“

„Básník?“ prohlíží Jura ze všech stran harmoniku. Uprostřed červeně mořené dřevo, po obou stranách chrom až oči přecházejí. „Co dělá básník?“

„Pohrdá lidmi, světem, jeho uspořádáním, prací, dokonce i Bohem…“ potáhne starý z cigarety a pak se otočí k Jurovi: „Ale žít bez toho nemůže, víš? Pohrdá i životem, ale při tom ho chce mít…věčně…A tak ho hledá…Možná… i ve smrti. Jestli tu harmoniku chceš, tak si ji nech. Já už ji nebudu potřebovat. A nešpicluj! Zbytečně by tě to jednou mrzelo.“ Pak se najdnou zvedne – a jde. „Už musím… jít naproti… víš?“

Jura překvapeně civí na báječnou harmoniku ve své ruce, když tu si náhle všimne fasciklu na lavičce: „Pane, počkejte! Zapomněl jste si tu svoji knihu! Ten svůj… život…“ zavtipkuje, ale muž jen zavrtí hlavou: „Ani ten už… nebudu potřebovat…“

Jura ničemu nerozumí. Je ze všeho tak překvapený, že ani nezaregistruje praskání křoví za svými zády. Nadechne se, aby znovu přezkoušel tu báječnou harmoniku a všecko si nechal znovu projít hlavou, když tu ho čísi ruka strhne do roští mezi ploty sadu.

„Máme tě, chlapečku!“ zašklebí se Jurovi do očí cedník. „Dostaneš do držky, jasný?“ oznámí Suchánek.

„Nevím proč.“

„Ale víš!“

To už má Jura ruce zkroucené za zády, už je vlečen ke staré hrušni v zarostlém sadu, už je k ní nejlepším kamarádem Davidem připoutáván řezajícími provázky.

„Tady si tě pěkně podáme, milánku,“ kření se vyholená lebka. „Tak ty sis myslel, že nebudeš s naším Davčou kámošit, jo? A o mně rozkecáváš, že neumím střílet, jo?“

„Nic nerozkecávám. A nevím, proč bych s tím srábkem měl kámošit, když nechci!“

„To nevadí, milánku! Stačí, když já chci!“

„Kdo je u tebe srábek, čuráku?“ vrazí mu David facku, ale Jura se nerozbrečí. Hanbou a vztekem jen sklopí hlavu. „Na svázanýho si troufáš, co? To je fér, že jo?“

Vyholený se zatváří výhružně a osvícen náhlým zábleskem geniality, přikáže: „Opakuj po mně! Davča je můj nejlepší kámoš!“

Jura mlčí.

„Nebudeš, jo? Tak si tě pěkně pomučánkujeme!“ přizvedne David jeho zkroucené ruce až kluk bolestí padne na koleno, ale mlčí dál.

„Tak se mi to líbí! Na kolínka s ním!“ jásá vyholený a tasí z pochvy dýku bývalých Hitlerjugend: „Čuchni si!“

– Tút…tút…tút… začne v té chvíli semafor u přejezdu vydávat své výstražné znamení.

– Za okamžik je tu vlak a v jeho lomozu se může stát úplně všecko, napadne Juru. Copak to neviděl v telce?

Vyholený ukáže dýkou k trati, líbezně se usmívá: „Víš, co udělám, jestli našeho Davču na kolenách nevodprosíš? Podříznu tě jak jehně! Jasný? Za chvíli je tu vlak. Davčo, mobil – a toč to!“

Jeho výsměšný pohled se nedá vydržet. Jura zavírá oči. Od vlnové dráhy z parku sem zaznívá hlas jakéhosi kulhavce: „Neváhejte! Kdo se s námi vydá na jízdu smrti, nebude litovat! Jedinečný zážitek! Ještě jedno místo! Jedno… poslední místečko!“

…jehně klesá na kolena, krev se řine do trávy. Jedinečný zážitek! Moci se tak nenarodit!

– Cenu má akorát svalit se na krovky a kašlat na všecko! … Když nebudeš dělat nic pořádného, nic nepochopíš… Vědět o dobrých i špatných stránkách všeho a umět toho využít…

Jura se pokouší usilovně přemýšlet, ale nejde to. Ani brečet nejde a v kolenou je slabo. Na Juru civí skleněné oči. Zběsilá touha ve tvářích. Adrenalín! Zažít něco strašného a zachytit si to na mobil. Zopakovat si pak tu zvrácenou hrůzu kdykoli. Podle chuti. Zabít! Ucítit omamnou vůni smrti – tu drogu! Ticho duní ozvěnou smrti. Jura už větří její pach. Její vůni. Její krok. Je tu. Už je tu! Jura o ní ví. Pozná ji bezpečně. Ona čeká. Číhá. Čeká tichem.

„Čuráci!“ zařve Jura a do jeho výkřiku odkudsi vybuchne reproduktor.

Dus, dus, dus! Útok decibelů! Jak kopnutí! Jak pěstí do žaludku! Vražedná muzika! Umlátí! Ubije! Zdecimuje! Ale to ti zběsilí právě chtějí! Dus, dus, dus! Zvalchovat, zdecimovat, zdrogovat! Sjet se až do hnilička! Sjet se až do shnila!

Ostří nože přilehne ke kůži Jurova krku.

– Tenhle vražedný kravál neobsahuje nic. NIC! Zavylo cosi v člověku číhajícímu na přejezdu. Žádnou hudbu! Myšlenku! Smysl! NIC! Jen na kopytech decibelů nesenou formu: Dus, dus, dus! Forma burácí krajinou. Vystřeluje od města do luk jak letka gripenů. Chtěl v těch posledních chvílích myslet na NI, ale kovadliny se nedaly. Dus, dus, dus – chvěje se zem pod jeho patami a ramram, ramram – už se žene rychlík. Táhle zapíská.

Utéct! Utéct, jako se utíká před tušenou přírodní katastrofou. Ale kam může člověk utéct? Všude ho kovadliny najdou. Dus, dus, dus! Utéct před životem. Utéct před smrtí. Všude…všeude…všude…najdou. Všude si tě… najde.

Zamiloval jsem se do blondýny, jenže…

„Hele, kde je?“ vyjevily se holky. „A nechal si tady tu bichli!“ Zalistuje Helena hustě popsanými stránkami: „…se mi to teda nechce číst. Čtení mě fakt nebere. Tebe jo?“

„No, soráč,“ ušklíbne se Gábi. „Si snad děláš prdel, ne?“ jojkne a do toho jojknutí – dus, dus, dus – odkudsi vybuchnou decibely.

V zatáčce pronikavě píská rychlík, jenže ampliony se nenechají vyrušit: Dus, dus, dus! Supér! Chytnou holky rytmus a začnou…, jenže do toho…náhle Gábi zběsile zaječí.

Skřípění brzd.

Helena si ucpe uši ukazováky: „Co jééé?!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vyměním týnejdžra za cokoli.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.