Stanislav Brabec

Narodil se 23.12.1961 v Rokycanech. Od roku 1964 až do současnosti, žije v Praze. Již od dětství měl literární sklony a přispíval povídkami do školního časopisu. Jeho zájem o knihy vedl později i k vystudování střední polygrafické školy. Po jejím ukončení nastoupil na praxi do tiskárny Svoboda. Jeho literární tvorba se zaměřuje především na historickou krimi ze středověkého prostředí. Mimo literární činnost se také věnuje malbě obrazů technikou fixované křídy, které vystavoval v několika výstavních síních u nás, i v zahraničí.

Román Prokletí z mlh, je jeho vydávanou prvotinou a zavádí nás na počátek třináctého století na okraj Českého království, kde z neznámých důvodů ožívají mrtví. Tajemnou atmosféru místa umocňuje hustá mlha ležící v korunách hustých lesů. Co trápí tento kraj, se pokouší rozplést jezdec, přijíždějící do této zapomenuté oblasti v okolí hradu Volfštejn a nechtěně je zapleten do děje. Kniha svým bohatým dějem bezesporu zaujímá své místo u čtenářů kvalitní historické krimi.

Stanislav Brabec

Prokletí
z mlh

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN 978-80-87808-18-4

Obsah

I. kapitola - Z mlhy se vynořuje neznámý jezdec a v nastalé noci podlehne mámivé hudbě.

II. kapitola _ Opilý Vítek s Fridrichem se sázejí s cizím mužem. Výhra se však ukáže být zlou noční můrou. Probudí se z ní?

III. kapitola - I řekl bůh: „Budiž světlo!“ a bylo světlo. Všude kolem Vítka je však tma a ještě se před ním otevírá vchod do pekla, kam má být svržen jedním z ďáblů.

IV. kapitola - Nejdříve je objeven rytířův překrásný kůň. Poté rytíř sám a nakonec mrtvola s jeho šípem v zádech.

V. kapitola - Vítek se zpovídá krásné paní a ta pak jemu. Však záhad je víc, než je zdrávo, a rytíř dostává těžký úkol k jejich objasnění.

VI. kapitola - Je dobré spojit se s někým proti něčemu, co nechápeme.

VII. kapitola - Ani noční bdění nic nevyjasní. Tělo pana Oldřicha je uloženo do hrobky. Všechny otázky, které padnou, se míjejí účinkem, a tak dojde k nejhoršímu.

VIII. kapitola - Tvář plná hrůzy neznamená, že je všemu konec.

IX. kapitola - Vítek spolu s druhy jen stěží hledá sílu k dalšímu pátrání. Stopy jsou však jasné a rozváží i dosud mlčící jazyky.

X. kapitola - Vítek se vydává do Vlčího lesa a dozví se víc, než by čekal.

XI. kapitola - Vítek s přáteli dorazí pozdě a je jat neznámou hrůzou mezi lidskými ostatky. Poté se stane svědkem děsivého tajemství.

XII. kapitola - K čemu jsou sny, které se nám snaží otevřít oči? Máme se snad probudit?

XIII. kapitola - Je třeba jednat a za použití malé lsti se podaří odkrýt další zločiny. Nové ráno se však ukáže být plné zmaru.

XIV. kapitola - Vítek musí nejprve zjednat pořádek a pak teprve třídit myšlenky. To hlavní mu však stále uniká.

XI. kapitola - Krásný večer zpestřený tajemnou pohádkou zkazí Vítkovi cit, jenž se zve žárlivostí.

XVI. kapitola - Záchranná výprava zklame a Vítek podlehne panice, kvůli níž se sám ocitne v pasti a ohrozí tím i dámu svého srdce.

XVII. kapitola - Družina se vrací bez úspěchu a Vítek vymýšlí plán, z kterého se udělá Kateřině mdlo.

XVIII. kapitola - Pohřební průvod se ubírá ztichlou krajinou ke kostelu, kde má nebožtíkova duše spočinout v klidu. Ten tu však nenalézá, neb ji čeká zápas se silami pekelnými, na jehož konci ne všechny duše budou spaseny.

XIX. kapitola - Paní z Volfštejna podlehne mámivým slovům a zatouží uvidět svaté ostatky. Je však hanebně obelstěna a má spočinout vedle nich!

XX. kapitola - Rytíři chvátají za temným stínem na svatá místa. Ztekou však brány zplozenců pekla a přicházejí opravdu v poslední chvíli.

XXI. kapitola - Očistný oheň má sílu vypálit všechno sémě hříšné nenávisti a rozprostřít mír a lásku v srdcích.

XXII. kapitola - Je nalezen tajemný lučištník a vše, co střežil.

XXIII. kapitola - Dorazí opat z kláštera v Teplé a vyslechne podivný, tajuplný příběh.

XXIV. kapitola - Zasněnou, zasněženou krajinou zazní tóny mámivé písně a zaniknou v její ztichlé náruči.

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

I. kapitola

Z mlhy se vynořuje neznámý jezdec
a v nastalé noci podlehne mámivé hudbě.

Hustá mlha by se dala krájet a jen místy se v ní daly tušit husté koruny stromů rostoucích po obou stranách cesty. Pozvolna se vynořovaly a na poslední chvíli se rozestupovaly po stranách. Mlha byla všude, prostupovala korunami stromů, protahovala se mezi jejich listy a němě a vlhce objímala jejich kmeny. Vše, čeho se dotkla, bylo rázem prosycené vlhkem. Kapka za kapkou klouzaly z listu na list, až padly do bláta na cestě. Tam se spojily se svými družkami a utvořily kaluž v blátě.

Teď se však kaluž rozstříkla na všechny strany, když se do ní zabořilo černé kopyto koně. Voda se ihned začínala vracet do prohlubně, když se kopyto zvedlo a těžce dopadlo o kus dál. Kůň byl již velmi unaven a jen zvolna kráčel krok za krokem po blátem pokryté stezce. Byl to nádherný kůň, hlavu držel i přes svou únavu zpříma a na dlouhém krku měl vlhkem zplihlé pletence černé hřívy. Na svém hřbetě nesl jezdce ještě více unaveného, než byl on sám. Byl to středně vysoký muž ve věku pětadvaceti let, oděný do kroužkové kápě, která mu splývala až na ramena. Nad řídkým plnovousem měl krátký zahnutý nos a husté obočí, pod nímž se skrýval, v této chvíli přivřené, šedivé oči. Hruď mu chránila kroužková košile sahající až ke kolenům a nohavice z kůže končily ve vysokých botách. Kroužková košile byla převázána dvěma opasky, na horním z nich měl zavěšeno několik váčků s věcmi osobní potřeby a na spodním, volnějším opasku měl zavěšený široký meč. Ostří meče bylo skryto v malované kožené pochvě, ale jílec byl překrásnou ukázkou rukodělné práce zemí Východu. Kolem ramen jezdci splýval plášť našedlé barvy a on se do něj právě snažil ještě více zabalit, protože vlhko jej již celého prostoupilo a všemi údy se mu rozlézal chlad. Přes pravé rameno měl zavěšen štít ve tvaru trojúhelníku. Jak jej teď nadhodil při pokusu se alespoň trochu schovat před nepřízní počasí, zableskla se jeho plocha a ukázal se na něm červený vybledlý kříž. Neznámý byl tedy křižák, vracející se z křížové výpravy. Mnoho mužů vyslyšelo výzvy a sliby papeže a mnoha jeho kazatelů. Ze všech koutů Evropy vyjeli dobýt a chránit boží hrob. Mnoho jich vyjelo, ale jen málokterý z nich se vrátil domů.

Rytířův kůň zafrkal a zůstal stát uprostřed cesty. Jezdec přitáhl pravou rukou řemen a z mlhy se vynořilo ještě jedno zvíře, u kterého se již o ušlechtilosti hovořit nedalo. Tento kůň působil velmi žalostným dojmem a počasí tento dojem ještě umocňovalo. Byl to však jen nákladní kůň a nevyžadovalo se od něj patrně nic jiného, než aby přenášel skromný majetek svého pána při jeho poutích, a on tak činil. Muž přitáhl zvíře blíž a nadzvedaje se v sedle, zkontroloval obsah na jeho hřbetě. Byly to dva kožené vaky svázané k sobě tak, aby po obou stranách stejně zatěžovaly boky zvířete. Nahoře byla připevněna rytířova helmice, kopí a kuše se zásobou střel zabalených v pouzdře. Shledal, že je vše na svém místě. Vztekle zavrčel kletbu, když nenalezl pohodlnější oporu pro své mokré pozadí, a znovu pobídl koně ostruhami, nutě ho k další cestě blátem a vodou. Les se pozvolna rozestupoval a cesta vedla dál do bílé mlhy, už bez jeho doprovodu. Pak se ozval v mokrém vzduchu klokotavý zvuk. Jezdec zastavil a mimoděk se naklonil v sedle, jak dychtivě naslouchal zvuku přicházejícímu odněkud z bílé mlhy před ním.

„Konečně voda!“ ulevil si.

„Už to tu musí někde být, říkali, že do večera to musím stihnout.“

I kůň jakoby potěšen hlasem svého pána vyrazil vpřed. Cesta se svažovala a skutečně netrvalo dlouho a narazili na rychle tekoucí proud vody. S mohutným vystříknutím jej přebrodili a vyjeli na protější břeh. Přejeli táhlý vrcholek a znovu se dostali k brodu. Mlha zde již začala pomalu řídnout a v zorném poli rytíře se objevil protější skalnatý břeh, na kterém byl zatím beztvarý shluk domů. Když přijel blíž, poznal, že se za valem s kůlovou hradbou tyčí věž tvrze a k ní přilepené stavení ze dřeva, jaké si dřív budovala šlechta uprostřed svých poddanských vsí. Věž byla spojena můstkem s budovou kostela, jehož stupňovité střechy byly novější než ty na budovách tvrze. Tvrz budila dojem, že již není dlouho udržovaná a snad není ani obydlená. Vynořujíc se z mlhy, působila dojmem opuštěnosti. Když však vystoupal po svahu do její blízkosti, ukázalo se, že to byl jen zdánlivý dojem, neboť dveře kostela byli otevřené a zevnitř prosvítalo ven mihotavé světlo. Po jeho levé straně se z oparu začaly vynořovat další střechy. Byl u cíle. K mlze se přidal ještě štiplavý kouř z mnoha ohnišť pronikající otvory mezi došky a znepříjemňující život všech, kdo se snaží v tomto počasí alespoň trochu zahřát. Kde ale všichni jsou? Není přece tak pozdě, a přesto nepotkal ještě živou duši. Soumrak teprve začínal a mezi svahem, tvrzí a domy bylo jen pusto a prázdno. Rozhlížeje se na všechny strany, vjel po cestě mezi obydlí. Zpočátku roztroušená stavení se shlukla po obou stranách cesty a vytvořila úzkou uličku. Rytíř si je prohlížel a přemýšlel, co se skrývá za těmi mazaninou vyplněnými zdmi, přerušenými jen malými škvírami místo oken. Škvíry byly potaženy tenkou kůží z prasečích měchýřů, aby večerní chlad nevnikal do sednic vytápěných mnohde ještě otevřeným ohněm. Mnoho střech nemělo ani kamenný komín a kouř z nich unikal jen dírou mezi došky. Sem tam se v rodícím se šeru zableskl v oknech plamínek světla, ale venku byli jezdec a jeho dva koně stále sami. Jen štěkot psů doprovázel jejich kroky na malé náměstí, kam ústila ulice plná nečistot a bláta. Domy, které ho obklopovaly, byly honosnější a většina z nich měla vysoké zděné komíny. Stále to však byly jen stavby, hrázděné trámy na podezdívce vyplněné mazaninou. Houstnoucí šero ani nedovolovalo jejich bližší poznání. Kam teď? pomyslel si rytíř a stále ještě váhal, kam vykročit a kde požádat o přístřeší na nadcházející noc. V zadní části náměstí, ze kterého se dalo jet několika uličkami, stál dům, jehož střecha převyšovala všechny ostatní budovy a která v tomto mlhavém šeru udivovala svou výstavností. Již se chtěl vydat tím směrem, když tu se z rozložité budovy po jeho levici rozezněl zvuk loutny. Jeho duše začala tát a s přibývajícími tóny strun, povolovala i zima v jeho údech. Melodie byla tklivá a táhlá a nedoprovázel jí žádný hlas. Rytíř si protřel oči koženou rukavicí, aby lépe viděl, a pak těžce sesedl z koně. Chytil ho za uzdu a rázně vykročil za tím zvukem.

Došel ke vratům, na která prudce zabušil. Jeho duše zaplesala, nebylo pochyb, že za nepříliš vzhlednou fasádou domu se ukrývá hostinec. Štít upozorňující na bohulibou činnost tohoto podniku byl skryt pod spadajícím okrajem střechy, proto si ho rytíř všiml až teď. Dveře se na kousek pootevřely a ve škvíře se objevila vyjukaná tvář muže.

„Kdo jste, pane?“

„Do toho ti nic není, člověče, vezmi mé koně a uveď mě do lokálu. Nejsem zvyklý čekat a je velmi nepříjemné počasí,“ poroučel rytíř.

Podomek již i pohledem na večerního hosta poznal, že má před sebou urozeného pána, a vrata otevřel dokořán. Netrvalo dlouho a vyběhl i sám hostinský, aby se ujal tak vzácné návštěvy. Rytíři neuniklo, že všichni, kdož teď zaplnili dvůr, aby se o něj postarali, po něm kradmo pokukují očima plnýma strachu a obav. Uvedli ho do prostorné místnosti, kde byly podél stěn stoly s lavicemi. V kouři, který by se dal krájet a silně štípal do očí, sedělo několik postav. Strop byl podepřen dvěma silnými, stářím prohnutými trámy. V levém rohu byl krb, kde vesele plápolal oheň a okolo něhož se pohybovala tlustá žena v umaštěných šatech, míchající několik kotlíků zavěšených na železném roštu. Podlaha byla pokryta pletenými rohožemi, na stěnách vysely rozmanité kůže z beranů, divokých prasat, lišek a vlků. Místnost byla svým zařízením dost nevábná, zvláště pro tak zcestovalého člověka, jakým příchozí bezpochyby byl. To, co tady viděl, se nedalo ani trochu srovnat s tím, co spatřil ve Svaté zemi plné oslnivé nádhery, již vystavovali nevěřící tak rádi na odiv všem cizincům. Ale tady ze všeho čišela vůně domova, a proto poutník s úsměvem na tváři došel k ohni, nastavuje mu mokrá záda, a rozhlížel se, kam by se posadil.

„Buď vítán, pane,“ uklonila se nepatrně žena u ohně a prohlížejíc si rytíře od hlavy až k patě, zakřičela:

„Kateřino, pospěš! Ujmi se pána a zaveď ho nahoru, ať se může převléci a osušit.“

Ze vzdáleného kouta místnosti se na zavolání vynořilo děvče. Bylo mladé, kypré v bocích a v ruce ještě drželo džbán vína, jak dolévalo některému z hostů.

„Postarej se o pána!“ poručila jí hostinská.

Dívka zavedla rytíře do komory a on se mohl konečně převléci do suchých šatů, které mu tam společně s jeho zbraněmi přinesli pomocníci ze stájí. Dívka s ruměncem ve tváři se s nimi podělila o jeho mokrou zbroj.

„Nebojte se, pane,“ řekla, „zítra budete mít všechno suché. Teď pojďte dolů a najezte se u nás.“

To bylo vše, co děvče řeklo a ani ostatním nebylo do hovoru. Nezbývalo tedy než se s tím smířit. Loutna již zase zněla, a tak se rytíř dlouho nerozmýšlel a šel za jejím hlasem. V koutě lokálu stál nejmenší stůl, u kterého seděl jen jeden muž. Ten, drže v rukou nástroj, vyluzoval ty nejkrásnější zvuky, které rytíř za poslední dobu slyšel. Jakmile se předním objevil nový host, muž přestal hrát a nově příchozímu pokynul rukou. Směsí němčiny a češtiny spustil:

„Jen dál, urozený pane, sedněte si sem a potěšte duši cizincovu v tomhle bohem zapomenutém místě. Jsem Fridrich von Zweter a jedu do Prahy potěšit vašeho nového krále svými verši, neboť se všude u nás říká, že král je velkým přítelem nás básníků a pěvců lásky.“

„Děkuji,“ odvětil příchozí, „jsem rytíř Vítek z Březnice a vracím se domů ze Svaté země.“

„Tak to si budeme mít o čem vyprávět,“ odvětil pěvec a podali si ruce.

Kateřina hned přinesla na stůl misku polévky, chléb a džbán piva. Vítek se nedal dlouho pobízet a bez okolků ponořil lžíci do hustého obsahu v míse. Fridrich začal zase pomalu hrát a mlčky pozoroval svého souseda při jídle. Po polévce přinesla hostinská pečený jehněčí hřbet a kaši z hrachu. Vítek jedl, poslouchal loutnu a mlčky si prohlížel ostatní osazenstvo hostince. Bylo tu nezvykle prázdno a hlavně ticho.

„Jsem vůbec v Čechách?“ pomyslel si chmurně a zapíjel tuhé maso velkými doušky piva. Po jeho levici seděli tři muži. Bavili se nezvykle tiše a popíjeli ze společného džbánku medovinu. Byli to patrně zbrojnoši místního pána, neboť zbytek osazenstva lokálu seděl od nich v uctivé vzdálenosti. Lidé z městečka nemluvili skoro vůbec, jen sem tam mezi nimi padlo osamocené slovo. Byli vesměs chudě oděni do režných oděvů přepásaných řemeny a pili pivo.

Loutna se najednou odmlčela a tvrdý drnčivý hlas pronesl:

„To je společnost, co? To tu v Čechách jsou všichni tak chcíplí, když si jdou sednout do hospody?“

„Jak se to vyjadřuješ, básníku?“ oponoval Vítek.

„S takovým slovníkem zaujmeš málokterou dámu u dvora.“

„Nechť,“ mávl rukou trubadúr.

„Tady to nikdo ani nepozná a tam, vím, jak se mám chovat. Ještěže jsi přijel ty. S tebou bude snad lepší posezení než tady s těmi.“

„To doufám, pěvče, ale musíš k tomu také hrát,“ usmál se Vítek a plácl Fridricha po rameni.

„Ja, tak dáme něco veselejšího,“ pokýval hlavou a struny se zase rozezněly, teď v trochu veselejším rytmu. Když dozpíval veselou pijáckou píseň, kývl na šenkýřku a objednal další pití.

„Vyprávěj,“ pobídl Vítka a přisunul mu pohár.

„Není co,“ oponoval mu Vítek.

„Vyjel jsem na výpravu před dvanácti lety a protloukal se s ostatními, jak se dalo. Jeruzalém jsme však nedobili. To se podařilo až tvému jmenovci císaři Fridrichovi.“

„Tak na jeho zdraví!“ zahalekal trubadúr.

„Ne však bojem s nevěřícími, ale dohodou,“ mírnil nadšení svého souseda Vítek. „Dohodou?“ Podivil se Fridrich a odložil loutnu.

„Já měl za to, že s nevěřícími se dá mluvit jenom mečem?“

„To jsme si mysleli mnozí také, ale přišel nový císař a vše je jinak. Jeruzalém je teď volný pro nás i pro nevěřící.“

„To nemůže dlouho bůh trpět,“ pronesl loutnista a zhluboka se napil.

„Taky si myslím,“ napodobil ho Vítek a dodal:

„Snažil jsem se bohu sloužit se zbraní v ruce, ale poslední události mi víru vzaly. I když mě císař vlastní rukou pasoval na rytíře a věnoval mi krásného koně a zbroj.“

„Tak vidíš,“ vykřikl Fridrich „ztratil jsi víru a při tom tě pasoval ten, kdo tě o ni, připravil.“

„To nebyl jen on,“ oponoval Vítek.

„To už byla jen poslední kapka v moři, při které pohár přetekl. Nebudeme si ale kazit večer vším tím hnusem, který se děje ve Svaté zemi a jenž nemá s vírou nic společného.“

Fridrich upřel na Vítka pohled a pak nadzdvihl obočí a zaskřehotal:

„Dobrá, ty jsi víru ztratil, ale já ještě nějakou mám. Ponech mi ji a můžeme se bavit o něčem, co zajímá nás oba. O hudbě a ženách. Víš ty, že se nacházíš na panství, kterému vládne žena?“

Vítek zavrtěl hlavou a Fridrich se k němu hned naklonil a šeptal mu přes půl lokálu do ucha:

„A dokonce svobodná žena.“

Vítek nevěděl, co tato informace znamená. Zda je důležitější pro pěvce nebo pro něj, ale byl tak zaujat jeho výkladem o tom, že se tu vlastně pokusí složit svůj první hold cizí paní, že si ani nevšiml, že zbrojnoši sedící vedle je poslouchají. Jeden z nich těm druhým dával posunky najevo, aby si zbraně vzali blíž k ruce.

„Proč tedy již neklečíš u jejích nohou?“ ptal se vesele Vítek pěvce, znovu si mohutně přihýbajícího z poháru.

„Není to totiž možné, protože dotyčná dáma je na návštěvě v blízkém klášteře, který založil její otec. Nepodařilo se mi zjistit, kdy se vrátí. No alespoň budu mít čas zapřemýšlet nad novou písní, kterou oblažím její srdce.“

Poté Fridrich znovu sáhl po loutně a vybrnkávaje jednoduchou melodii, jal se recitovat ukázku ze své tvorby. Ať už to bylo tím, že se blížil k cíli své cesty, nebo tím, že mu tady bylo tak dobře, cítil Vítek ve svých žilách proudit novou sílu a víra v život, která ho opouštěla, se s množstvím vypitého pomalu začala navracet. Ovšem večer teprve začínal a noc, která se snášela na krajinu, byla plná tajemství a překvapení. Kdo bude ten, jehož se bude týkat? Tóny loutny se dál nesly náměstím a zanikaly v uličkách z něj vedoucích a tmu oblažovaly svou lehkostí. Za zdi domů však zvuk nepronikal, neboť tam by ho stejně nikdo neslyšel. Tam byla jen tíseň a strach. Lidé se krčili ve svých postelích a schovávali své tváře pod přikrývky, děsíce se, co přinese tato noc a zda nebude horší než ty předešlé. Štěkot psů už nebylo slyšet a v městečku se ujala vlády tma. Tma studená a chladná, jak může být jen smrt. Jen proboha dál zůstat u ohně pod svou zamčenou střechou a nevylézat. Za nic na světě nevylézat ven!  A přece! Tam u staré tvrze se pohnul stín. Avšak kde je ten, kdo ho vrhá? Stín bez těla? Mihotavé světélko dál kouzlí světlo a stíny po stěnách a postavy na nich namalované ožily jeho hrou.

II. kapitola

Opilý Vítek s Fridrichem se sázejí s cizím mužem.
Výhra se však ukáže být zlou noční můrou. Probudí se z ní?

Lidé z hostince se začali pomalu vytrácet. Bylo to dost brzy na to, že tma padla teprve před malou chvílí. Hostinský již také seděl tiše v koutě a mlčky pozoroval osazenstvo, jež zůstalo sedět u stolů. Oba urození páni se vesele bavili a nikoho a ničeho kolem sebe si nevšímali. Děvče jim pilně dolévalo a to jim naprosto stačilo. Právě když jim neslo další džbánek piva, chytil je Vítek kolem boků a posadil si je na klín.

„Proč chodit daleko, Fridrichu?! Zde máš děvče jako květ. Neváhej a popusť uzdu své vášně. Což není ta dívka hezká?“

Poplácal jí po stehnech a děvče, krotíc jeho ruku, chtělo vstát.

„No tak, nespěchej a napij se s námi,“ pobízel ji.

„Já nevím, zda mohu, urození pánové,“ odporovala a rychle pohlédla do místnosti, jestli ji hostinský nesleduje. Ten však seděl v koutě a mlčky pozoroval svoji ženu poklízející u krbu. Pak nesměle uchopila nabízený pohár a vypila ho. Utřela si hřbetem ruky ústa a zašvitořila tichým hláskem:

„Krásně hrajete, pane. Již dlouho jsem nic tak krásného neslyšela.“

„Nepovídej,“ usmíval se na ni loutnista.

„Panství tvé paní je určitě bohaté a v tomto městě se musí zastavovat mnoho kupců a poutníků… Snad to tady nevypadá každý den jako dneska?“

Dívka se viditelně ulekla. Zamžikala očima a urychleně vstala z Vítkova klína.

„Neutíkej,“ snažil se ji již dosti podroušený Vítek v tom zabránit. Děvče se však vysmeklo a zmizelo.

„Divný kraj,“ uchechtl se Fridrich a naléval oběma ze džbánu.

„V takovém městě, jako je tady to, musí být určitě daleko víc živo, než se nám teď jeví.“

„Možná,“ přikývl Vítek.

„Neměl jsem čas je zkoumat, a že tu není plno, mi nevadí, alespoň budeme mít obsluhu jen pro sebe.“

Oba se tomu hlučně zasmáli a znovu si připili na zdraví. Netrvalo dlouho a volali děvče zas. Dívka byla trochu odměřenější, ale přesto jí vnutili pití. Fridrich začal zpívat v cizím nářečí a Vítek podupával do taktu. Děvče naslouchalo s rozšířenýma očima, a když trubadúr dohrál, nesměle se zeptala, o čem to tak krásně zpíval.

Fridrich odložil nástroj, usadil ji vedle sebe a šeptal jí do ouška:

„To je řeč jižní Francie, v níž opěvují pěvci, jako jsem já, krásné ženy, jako jsi ty.“

„Všechny pane? – I neurozené?“

„Všechny, srdíčko, záleží jen na básníkovi, která z vás ho uvězní do svých sítí a která ho spoutá svou láskou.“

Kateřině se začala po tvářích znovu rozlévat červeň, ač byla jistě v hospodě na ledacos zvyklá. Svědčilo to o tom, že nebyla ještě zkažená prostředím, v němž se nalézala.

„Všechny písně však nejsou jen o lásce. Mnoho z nás skládá i dlouhé hrdinné eposy o rytířských činech na dvorech králů.“

„Tam už není místo pro lásku?“ zeptala se.

„Je a není. Tam jde o věci daleko důležitější.“

„Jaké?“

„O čest. Napij se s námi a já ti některý z nich přeložím, abys mu rozuměla.“

Děvče upíjelo z jeho poháru a Fridrich vzal loutnu. Píseň o rytíři, který utrpěl úhonu na své cti a musel podstoupit mnoho nebezpečných úkolů, aby mu byla zase navrácena, byla dlouhá a Vítka na rozdíl od vděčné posluchačky Kateřiny uspávala. Za svých poutí už potkal mnohé z těchto pěvců, ale málokterý se věnoval i ženám neurozeným tak jako Fridrich teď. Když skončil, visela mu Kateřina očima na rtech a nevěnovala pozornost tomu, že pití již dávno došlo. Vítek významně zaťukal prázdným džbánem o stůl a vymanil ji tak z trubadúrova kouzla. Rychle vstala, a než stačila doběhnout s novým pěnivým přídělem, dobíral si svého nového přítele.

„Dávej pozor, abys neutonul v očích krásné Kateřiny ještě dřív, než spatříš tvář paní, jež si ještě nespatřil, ale které jsi celý den skládal sonet za sonetem. Nebo chceš zvládnout obě? Jak k tomu přijdou ostatní, že vy pěvci máte tak široké srdce, že se vám tam vejdou všechny…“

„Křivdíš nám, neboť správný trubadúr se dvoří své paní, aniž je zpravidla vyslyšen,“ odporoval mu Fridrich.

„Naše láska je sice plná citu, ale je jen platonická. Většinou jde o paní, které jsou vdané, a tak se musíme spokojit jen s tím, že se na nás usmějí, pokynou nám nebo – a to už je přespříliš – upustí kapesníček.“

„To určitě,“ smál se Vítek.

„To vyprávěj Kateřině, ale ne mně.“

„Posmíváš se snad mé cti rytíře?“

„To v žádném případě,“ uklidňoval ho hned Vítek.

„Jen mi neříkej, že když zůstanou někde pootevřené dveře od komůrky krásné paní, že je neotevřeš…?“

„No, když už se to přihodí, nedá se nic dělat. Určitě je otevřu a pak zase zavřu, ale za sebou zvenku, protože noc neprozradí nic, co má být skryto a má zůstat tajemstvím.“

Oba se usmívali a lačně se vrhli na další džbánek z rukou navrátivší se Kateřiny. „Jsou věci, o kterých správný rytíř mlčí,“ končil rozhovor Fridrich.

„No to je hezké. A kde tedy bereš inspiraci pro své verše?“

Fridrich neodpověděl a jen významně zakoulel očima.

„Vidím, Vítku, že mi nechceš nechat ani kousek mého kouzla a tajemství.“ K naléhání se přidala i Kateřina, aniž tušila, že ještě víc přivedla loutnistu do úzkých.

„To je tolik rytířských činů, že o nich může vznikat tolik písní?“

„No, srdíčko moje, činů tolik není, ale rytířů na ně je dost. Každý z nás tvoří jiné, i když se třeba týkají stejné události.“

Kateřina vypadala zklamaně z jeho vysvětlení, a tak sklopila oči do poháru a upíjela. Nevěděla, zda přítomného básníka neuráží svými hloupými dotazy. Fridrich u ní nechtěl přijít o získané pozice, a tak se jal dál vysvětlovat.

„Jsou mnozí trubadúři, kteří objíždějí šlechtický hrad za hradem a zpívají stále totéž. Jsou však i tací, již svým touláním po světě mnohé věci sami zažívají a vykonávají. Já jsem na začátku své cesty a potom co jsem slyšel vyprávět o Českém království, věřím, že budu svědkem či že sám vykonám mnoho věcí, o kterých pak budu moci složit hrdinný epos hodný nejednoho krásného ouška.“ Naklonil se ke tváři děvčete a již to vypadalo, že ji políbí na její uzarděnou tvář. Dívka však uhnula a šibalsky kárala trubadúra:

„Ne tak rychle, vzácný pane! Hledáte-li inspiraci pro své hrdinné verše, napište tedy o tom, co se děje tady!“

„Tady?“ podivili se oba zároveň.

Kateřina se však asi zalekla svých vlastních slov, protože si dala ruku před pusu a v očích se jí zračil úlek.

„Třeba by nás nějaký rytíř zbavil prokletí a zachránil nás.“

Špitla ještě, ale pak se naprosto ztichlým hostincem rozezněl její výkřik. To na její rameno dopadla ruka v kožené rukavici a silný hlas ji vykázal od stolu. Vítek teprve teď zpozoroval, že se na ně všichni dívají. Hostinský k sobě tiskl svoji ženu a nervózně pocukával rukou, kousaje se do rtů. Za Kateřinou stál vysoký muž.

„Přines nám pití a zanech planých řečí, huso.“

Byl to jeden z těch, kdo seděli vedle u stolu. Patrně jejich velitel. Druzí dva jeho společníci už stáli ve dveřích a odcházeli.

„Dovolte, urození pánové, abych přisedl,“ ukláněl se hlavou ten muž a pokračoval, „jsem Havel z Plané a jsem bratr správce panství pana Benety. Z pověření mého bratra, který zastupuje pána po dobu jeho nepřítomnosti, mám za úkol bdít nad bezpečím města a jeho cest. Dovolte, abych se vás zeptal na účel a cíl vaší cesty?“

Oba rytíři byli nemile překvapeni vpádem tohoto muže do jejich zábavy. Vždyť moc nescházelo a mohli se od děvčete dozvědět něco zajímavého o městě a o tom, co patrně trápí okolí, ale teď bylo kouzlo bezstarostné zábavy pryč. Fridrich dokonce nechápal, co ten podřadný člověk po nich urozených chce, a koukal se na něj jako na červa, kterého se zrovna chystá rozšlápnout. Vítek mu však pokynem ruky naznačil, aby mlčel, a stroze se Havlovi představil. Bylo mu jasné, že muž v této funkci velitele bude možná nějaký zchudlý zemánek, který slouží za mrzký peníz svému pánovi a nemůže nic jiného než poslouchat jeho rozkazy. „Posloucháme tě, pane. Chceš po nás ještě něco?“

„Ne, neurazte se, ale jen jsem se chtěl zeptat…, pana von Zwetera jsem viděl už ráno, když přijel, ale tebe, pane, jsem si všiml až teď. Říkali mi podomci hostinského, že součástí tvé zbroje je i kuše. Což nevíš, pane, že její nošení je zakázáno již od Lateránského koncilu z roku 1139? A ten, kdo jí užívá, na toho je uvalena církevní klatba?“

„Asi ti uniklo, odkud přijíždím. Proti nevěřícím a kacířům je její užívání povoleno. To bys měl vědět, pane Havle. Což vy tu žádnou takovou zbraň nemáte?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou zbrojnoš.

„Máme jen luky a kopí a nablízko používáme meče a dýky.“

„My, Kristovi rytíři, se této zbraně nevzdáme, není nad ni. S luky Saracénů se nedá měřit.“

„Nestřílí však tak rychle“ oponoval Havel.

„To jistě, avšak její průraznost je děsivá, také s ní můžeš vyčkávat v pohotovosti až do nejlepšího okamžiku ke střelbě. To s lukem nemůžeš, protože tvoje pravá ruka nevydrží tak dlouho napínat tětivu. Štíty nevěřících se nemůžou střelbě postavit.“

„Slyšel jsem však, že je této zbraně zneužíváno i k jiným bojům než pro naši víru,“ upozornil zase zbrojnoš.

„Možná máš na mysli nějaké lapky, kteří neváhají číhat u cest a ze zálohy je používají k vlastnímu obohacení. To se mě ale netýká. Je věcí cti každého rytíře, jakou formu boje volí.“

Fridrich pokyvoval hlavou, i když volil zbraně patrně jiného druhu, než jsou střelné a sečné, i on znal mnoho případů, kdy se daly dohromady tlupy loupeživých rytířů a počínali si na cestách hůře než divá zvěř.

„Zbraň je to však navýsost účinná, protože není nemožné s ní neprorazit i železem oděného jezdce. Záleží na velikosti kuše. Viděl jsem i takové, které byly připevňovány na hradby a natahovat se musely vrátkem. Střela z nich pak dokázala prostřelit i dva koně stojící vedle sebe.“

„Ta tvá, pane, takovou průraznost patrně nemá, že?“

Vítek se podíval na Havla a zamával na hostinského.

„Uvidíme, nevěřící Tomáši.“

Pak dal donést z komory svou zbraň a další pití. Oba jeho společníci pak zkoumali a potěžkávali kuši i střely s kovovou špicí. Vítek již značně podroušený přemírou pití a únavou s předešlé cesty pak vstal a houpavým krokem došel až na konec velké místnosti, kde jedním pohybem převrátil stůl. Dubová deska stolu byla na dobré tři palce tlustá. Pak s jistými potížemi natáhl tětivu a vložil střelu. Havel ho ostražitě pozoroval a neunikl mu jediný jeho pohyb. Vítek pak vystřelil a střela se s praskavým zaduněním zabodla do stolu. Všichni zírali v údivu nad tím, že hrot opravdu deskou prošel skrznaskrz. Vítek stál vítězoslavně u jejich stolu a naléval do pohárů.

„Pojďte se napít,“ mával na ně.

„Připijeme si na vítězství našich zbraní nad nevěřícími.“

Znovu vyprázdnili své poháry, tentokrát ve třech.

„Řekni, nám raději, pane Havle, jak se tady u vás a vám žije pod vaším pánem nebo paní?“ pobízel ho Vítek.

„Náš pán zde teď není, odjel do ciziny a v jeho nepřítomnosti ho zastupuje můj bratr. Na Hradě však sídlí jeho dcera, urozená paní Markéta. Ta se však do správy panství neplete a skoro vůbec nevychází z paláce.

„Slyšeli jsme,“ oponoval Fridrich, „že teď přítomna není.“

„Ano, připustil Havel, ale není daleko. Je jen za lesem v klášteře.“

„To určitě brzy přijede?“

„Nevím, pokrčil rameny zbrojnoš,“ a očima pozoroval hospodského, který zatím marně vytahoval z dubového stolu střelu z kuše.

„Kateřina říkala, že tu máte nějaké prokletí nebo co?“ ptal se Vítek a sháněl očima děvče. To však zmizelo.

„To jsou jen takové babské tlachy,“ máchl rukou Havel a vypadalo to, že se dál o věci bavit nechce.

Fridrich však ve své opilosti cítil, že by mohlo jít o něco zajímavého, a dál na Havla naléhal, aby se dozvěděl o věci víc.

„Tady se o tom nemluví,“ pokračoval tedy neochotně dál muž.

„Je to dávné prokletí a nikdo s ním nechce mít již nic společného. Mnozí se děsí jen podívat směrem, kde se ty události dějí.“

„Vy nás napínáte…,“ pobízel ho Vítek.

„Co tak strašného se tu může dít?“

„Ne, nechci o tom mluvit, pánové. Nenuťte mě. Jisté je, že jsou tu místa, kam se nikdo po setmění neodváží vkročit.“

„Nikdo?“ podivil se Fridrich, „to jste tu pěkní hrdinové.“

„Nuže, dobrý muži, kde je to místo, které ve vás vzbuzuje tolik obav? Ukažte nám je a my se tam ihned vypravíme, abychom vám ukázali, že pravý rytíř se nebojí ničeho.“

Fridrich šermoval s pohárem, ze kterého pivo stříkalo na všechny strany, a Vítek opilecky přikyvoval. Vždyť v teple hospody je po nějakém tom poháru všechno tak snadné. Havel se však zdráhal. Urození pánové proto do něj nalili několik pohárů na kuráž. Nedozvěděli se však nic jiného, než že vše záhadné je spojeno se starou tvrzí a jejím okolím. Pak se ještě dohadovali, zda mají jít hned a oba dva nebo každý sám. Protože se nemohli dohodnout, vytáhl Havel náhle z kapsy kostku a rozsoudil je.

„Ten, kdo hodí víc, půjde!“ zvolal a už je nutil do házení.

Oba rozvášnění páni si ani nevšimli, že po počátečním zdráhání pana Havla není již ani památky a hostinský, drže v ruce již vyndanou střelu z kuše, se s hrůzou v očích křižuje. Kostka po každém hodu spadla až pod stůl, a tak vlastně výherce pochybné cti určil Havel sám, aniž to bylo oběma pánům podezřelé.

„Vyhrál jsi, pane!“ podával Vítkovi kostku sebranou ze země s podivným výrazem ve tváři. Fridrich se zdvihl z lavice, aby se přesvědčil o správnosti výhry, ale stejně nebyl ve stavu, aby to mohl posoudit. Zklamaně se svalil zpátky a hlasem plným smutku se loučil s Vítkem.

„Dobrá urozený příteli, byl jsi vybrán. Jsi dítětem štěstěny. Má múza přijde o čin plný hrdinství a odvahy. Co jen posluchačů bude ochuzeno o příběh, který mohl takto vzniknout, ale nevznikne...?“

„Nezoufej, příteli,“ konejšil ho Vítek.

„Což není rytířské opěvovat své přátele jdoucí se bít se stvůrami ze záhrobí? Neměj o mě strach. Až se vrátím ověnčen hrdinskými činy, budu ti o nich vyprávět, abys je mohl dál šířit v podobě nezapomenutelných veršů po všech šlechtických dvorech.“

Poté si oba padli do náruče a Fridrich vtiskl Vítkovi do ruky jeho kuši místo meče, který nebyl přítomen.

Dali si ještě po poháru a za slibů, že se za chvíli jistě uvidí, vyrazil Vítek do černé tmy za dveřmi. Ještě si stačil, natáhnou svou zbraň, a dávaje si ji na rameno jako zcela zbytečnou věc, zavřel dveře, náhle se ocitaje v úplné tmě. Již se ale znovu otevírají vrata a Havel mu podává malou lojovou lampičku s mihotavým plamínkem, nabádaje ho k opatrnosti, aby mu světlo nezhaslo. Rytíř pak v levé ruce lampu a v pravé kuši připravenou k výstřelu, odvrávoral do tmy. Netrvalo dlouho a zpoza stavení se za ním vypravily dva stíny. Pak znovu vrzly dveře a do chladné mlhavé noci se vydal i Havel. Avšak je to náhoda? Kroky všech mířily k návrší s tvrzí. Vítkovi dělala cesta značné potíže, neboť ulice byly plné nečistot a různých kaluží a výmolů. Světlo, které dostal na cestu, bylo nedostačující, a tak co chvíli skoro upadl nebo do něčeho vrazil. Konečně došel na kraj města a v našedlé tmě před ním byla na malém návrší tvrz s kostelem. Rytířova ovíněná hlava si nepřipouštěla žádné zdržování, a tak bez rozmyslu začal stoupat. Netrvalo dlouho a překročil dřevný mostek vedoucí na prostranství obehnané kolovou hradbou. Teď tu byl hřbitov a také budova kostela se již vynořila ze tmy. Vítek se opřel o jeden z náhrobků a civěl do prostoru před sebou. Nebylo mu vůbec jasné, co zde má vlastně hledat nebo co zde očekávat. Vlastně si uvědomil, že se na to zapomněl zeptat. Nebo se ptal? Nevěděl. Bylo mu jen jasné, že sem musel dojít, aby splnil úkol, který tam dole ve městě tak šťastně vyhrál. Tady na čerstvém vzduchu mu ale nebylo tak hej. Točila se mu z něj hlava a začalo mu být jasné, že dnešní večer přespříliš pil. Mlha již prořídla a všude byl cítit svěží zemitý vítr. Pootevřená vrata kostela zavrzala, jak s nimi průvan zahýbal, a ven do temného prostoru plného náhrobků proniklo světlo. Byl to jen nepatrný odlesk záře svíce, která zůstala hořet vně budovy v některém z výklenků. Vítek pohlédl tím směrem a rázem se narovnal v celé své výšce leknutím. Vlhkou nocí se ozvala rána. Přicházela zcela určitě zevnitř. V naprostém tichu noci se nedala přeslechnout. Vítek vykročil k nedovřeným dveřím. Vratké nohy byly najednou větší přítěží, než se mu prve zdálo, a světlá mezera za dveřmi se blížila jen pomalu.

Ozval se zase vrzavý zvuk a k Vítkovi zavanul zatuchlý vzduch zpoza zárubní. Již natahoval ruku se světlem ke dveřím, aby vzal za těžkou kliku a otevřel je dokořán. Co jen za nimi může být? Vrzání teď bylo pravidelnější, jak se dveře nepatrně pohybovaly v průvanu. Spolu s těžkým zemitým vzduchem se zpoza nich začaly ozývat podivné zvuky. Ruka s lampou již sahající po klice se zastavila a ne tím, že by jí scházela odvaha, pomalu klesla. Šramot neustával a přecházel v šramocení a šoupání čehosi po čemsi. Vítek stál a naslouchal, jemně se pohupuje ze strany na stranu. Co jen tam může být? Že by kostelník uprostřed noci chystal vše potřebné pro mši svatou? Pak se náhle rozhodl a prudce vztáhl ruku se světlem ke dveřím a otevřel je. Proud studeného vzduch mu zavanul do tváře a zhasl plamen jeho lampy. Neocitl se ve tmě, jak se původně zalekl, ale v matné záři přicházející z hloubi kostela. Zřetelně rozeznával postavy namalované na jeho stěnách. Překročil práh a vstoupil. Ocitl se ve vstupní síni a udiveně pohlédl směrem ke světlu. Stál tam a mlčky hleděl. V druhé části kostela, která navazovala na nižší loď starší stavby, kterou patrně přistavěli k původnímu kostelu, když již nemohla pojmout všechny věřící rozrůstajícího se města, stál stín. Vítek si rychle promnul oči, snaže se zbavit opileckého mámení. Jenže tam, přesně u oltáře, v troskách něčeho, co jistě bylo rakví, stála osoba oděná v našedlém rubáši.

Vítek pokročil blíž, aby se ujistil o svém klamu. Světlo stojící kdesi na oltáři vrhalo jen slabou zář a on nebyl schopen zaostřit, aby poznal vše, co se předním odehrávalo. Ještě se nevzpamatoval z prvního úleku a již mu podklesly nohy znovu. Přelud se pohnul a otočil se k příchozímu.

Co to proboha je? Nebylo pochyb! Ozvalo se skřípání dřeva a přelud vykročil směrem k němu, mající to nepatrné světlo v zádech. Vítek stále neviděl nic jiného než siluetu. Byla to však silueta ženy. Ale ten její postoj!

Plula pomalu prostorem, ale ne, jakoby šla, spíš jako by byla úplně ztuhlá. Trhavé pohyby vylučovaly možnost životnosti. Dřevěné nohy konečně povolily a Vítek spěšně couvl do předsíně. Pomalu, ale jistě, se ho začala zmocňovat panika. Přes přemíru vypitého si nemohl srovnat v hlavě, co se to děje a čeho je vlastně svědkem. Zavřel oči, snad v domnění, že až je znovu otevře, bude vše jinak. Nestalo se tak.

Ta silueta se stále blížila. Slyšel svůj zrychlený dech a ústa mu sevřelo náhlé sucho. Pozpátku ustupoval z kostela a upadl na záda, když škobrtl o práh. Rychle se zvedl. To tam v šeru, ač to neviděl, se stále blížilo. Znovu ustoupil a zakopl o kuši, která mu prve vypadla z rukou. Rychle se pro ni shýbl a udělal několik rychlých kroků směrem k bráně. Pak se otočil. Matné světlo vyplňující dveře potemnělo.

Ano, je tam a jde stále blíž. Spíš jen tušil, než viděl, tu ztuhlou ženskou postavu, jak se sune podél zdi do kouta tvořícího větší loď kostela. Pak se začala vznášet. To již Vítek nevydržel a rychle zamířil. Prásknutí tětivy jej skoro ohlušilo. Pak jen svist letící střely a odporný zvuk hrotu pronikajícího do masa. Stín však pokračoval nerušeně ve svém stoupání. Vítek se otočil a začal rychle vrávorat pryč. Neušel však daleko. Nohy mu vypověděly službu hned u prvních baráků a on, klesaje na kolena, začal těžce zvracet. Z očí i nosu mu teklo a nemohl popadnout dech. Byl u konce sil.

Nevšiml si ani stínu, který se vynořil za ním. Ucítil jen palčivou bolest a v očích se mu rozlila spousta světla. Byl to však jen mžik. Pak vše překryla tma. Tma v jeho očích i tma venku. Jeho druh se ho již dnešní noci nedočká, spí nad stolem a loutnu má pod hlavou. Uvidí ho ještě někdy?

III. kapitola

I řekl bůh: „Budiž světlo!“ a bylo světlo.
Všude kolem Vítka je však tma a ještě se před ním otevírá vchod do pekla,
kam má být svržen jedním z ďáblů.

I řekl bůh: „Budiž světlo!“ a stalo se.

I řekl také bůh: „Buďte světla na nebeské klenbě, aby se oddělil den od noci.“

A stalo se. Kde však jsou ona nebeská světla, jež stvořil Stvořitel. Od jasného záblesku, který byl spojen s ostrou bolestí v hlavě a po němž se všude kolem něj rozhostila černá tma, se nic nezměnilo.

Vítek procitl do naprosté temnoty a jen nepříjemná pachuť v ústech a pocit, jako by mu chtěl někdo rozdrtit lebku zevnitř, svědčily o tom, že je stále naživu. Co se to sním děje? Marně se pokusil si vzpomenout na vše předcházející, ale jakákoli činnost mu způsobovala nevýslovná muka. Z hrdla se mu vydralo zasténání z pocitu, že se mu rozskočí hlava. Cítil, že leží na studené zemi a nemůže se pohnout. Chlad mu byl teď však příjemný, protože vše se v něm bouřilo a vřelo. Žaludek, který tak nehrdinsky vyprazdňoval před oním zábleskem, se začínal znovu ozývat. Snažil se dát dohromady nejprve nejjednoduššími úkoly. Začal zhluboka dýchat. Se směsí vlhkého studeného vzduchu se mu do plic dostal i zápach pytloviny. S nabývajícím vědomím zjišťoval, že tma kolem něj není způsobená tím, že by ho bůh zradil a odstranil ze světa všechna světla, ale z prostého důvodu: že mu hlavu obepíná nějaký pytel. Teď přicházelo zjištění za zjištěním, protože jeho nehybnost byla zapříčiněna také přirozenou cestou, a to tou, že byl spoután na nohou i na rukou. Ocitl s tedy v něčí moci a ani nevěděl jak. Nebylo kdy přemýšlet, protože vnitřnosti mu opět vypověděly službu a začal se zase dávit. Kroutě se na zemi v křečích, podařilo se mu zbavit pokrývky hlavy alespoň natolik, že mohl zvracet. Pak jej za vlasy chopily čísi ruce.

„Už se probral.“

„Kde hrome jsou tak dlouho?“

„Nejsou daleko, pane,“ odpovídal hlas zpovzdálí.

„Slyším už koně.“

„To je dost. Až s tím skončí, tak mu to kolem hlavy uvaž tak, aby mu to při jízdě nespadlo.“

To bylo vše, co Vítek zaslechl, a stále ještě lapaje po vzduchu, byl těma bezcitnýma rukama znovu odsouzen do tmy. Stejně však nezahlédl ani paprsek světla. Znamenalo to, že noc ještě neskončila a on byl patrně v bezvědomí jen krátce. Hlava se mu pomalu probouzela. Teď, po tom opětovném vyprázdnění, bolest trochu ustoupila a mohl se soustředit alespoň na ty nejzákladnější úkony. Hlavně dýchat! Dýchat a rychle se vzpamatovat, protože je patrně ve vážném ohrožení. Pomalu a jistě se musí vzpamatovat a hned při první příležitosti bojovat a osvobodit se. Neznámí muži ho teď posadili a opřeli o zeď. Hlava se mu prudce zatočila a nebyl dalek dalšího dávení. Vše bylo však již pryč. Byl prázdný, a tak se mu ze všech sil podařilo tomu zabránit. Chytili ho za ruce a připoutali dalším provazem. Už zaslechl i funění a dupání koní. Jeho věznitelé pracovali mlčky. Uchopili ho z obou stran a postavili na nohy. Pak ho připoutali za obě ruce ke koním a vykročili. Zpočátku ho vláčeli, neboť nebyl sto vládnout již rozvázanýma nohama. Pak se již snažil stačit zvířecímu kroku.

Kam ho vedli, nevěděl. Ruce mu již umdlévaly a v boku ho píchalo. Naštěstí zvířata po chvíli zvolnila a začala stoupat do svahu. Tady byl Vítek rád, že ho táhnou. Hlava mu pulzovala rozbouřenou krví a teď již zcela probraný k životu horečně přemýšlel, co se vlastně stalo. Že by ho ve městě přepadli lupiči, se mu zdálo nepravděpodobné, a to, co se odehrálo předtím na hřbitově, mu stále ještě nedocházelo. Špatně se mu teď dýchalo, protože hadr, jímž mu převázali pytel na hlavě, byl záměrně veden přes ústa a zařezával se mu do nich. Proklínal teď všechno pití, které vypil, a snažil se ze všech svých sil vzdorovat úplnému chaosu ve své hlavě. Co jen s ním bude? Co s ním zamýšlejí?

Kdyby ho chtěli zabít, už by to určitě udělali. U sebe měl vše cenné, a tak už ho nepotřebovali. Na výkupné se myslet nedá, protože kdo by je za něj zaplatil a jak by mohli vědět, kdo je? Že by z hospody? Ale i tam vědí, že přijel z Palestiny, a tak se nedá čekat, že by se dal dobře zpeněžit. Kroky koní teď zaduněly na dřevěném mostě a netrvalo dlouho a zastavili. Vítek byl odvázán a obklopen spoustou paží, kterým se pokusil chabě vzdorovat. Byl vlečen po schodech kamsi nahoru. Pak zarachotily dveře a byl vstrčen do úzké chodby vedoucí strmě dolů. Tam ho uchopily další ruce a přitiskly mu tvář ke stěně. Ucítil nůž na svých poutech a poté mocné trhnutí…Byl zbaven všeho, co mu bránilo v pohybu. Ta jasná jiskra světla, která se tak náhle zjevila, byla však rychle pryč. Teď již volného ho někdo prudce postrčil do místnosti před ním a pak za ním s velkým hlukem zapadly jakési dveře. Byl znovu v naprosté tmě. Napřáhl ruce před sebe a dotkl se stěny. Byla chladná a vlhká, tvořená z velkých neomítnutých kamenů. Zvolna podle ní postupoval a podle zakřivení poznal, že ho dali do hradní kulaté věže. Je tedy na hradě. To, že ho nepřivázali a sundali mu pouta, ho trochu uklidnilo. Zrovna se chystal, že začne křičet, když ho něco zarazilo. Spíš vycítil, než uslyšel, že tu není sám. Bylo tu naprosté ticho a ani jeho věznitelé už nerachotili. Za silné stěny nepronikal žádný sebemenší hluk.

A přece, teď! Snad to není mámení smyslů? Něco zaslechl. Možná je to jen tep krve v jeho rozbolavělé hlavě. Zastavil se a naslouchal. Zřetelně slyšel tlukot svého srdce a vlastní dech mu připadal jako funění rozzuřeného medvěda. Ten tu však asi nebude. Dech, jenž zaslechl v naprosté tmě, je někde před ním. Nemohl se soustředit a tepání v jeho zmučené hlavě bylo zase nesnesitelné. Pomalu udělal krok před sebe a natáhl ruce. Ještěže se přezul do měkkých kožených střevíců. Tiše udělal další krok a ostražitě naslouchal. Právě si chtěl stoupnout ještě o kus dál, když si vše naráz uvědomil. Nejprve ho do nosu udeřil strašný zápach. Byl si ho vědom hned na začátku, ale teď, jako by byl přímo nad jeho zdrojem. Poté se snažil došlápnout na kamennou podlahu před sebou, ale ta tam nebyla. Noha zatápala v prázdnu a Vítek zavrávoral. Jen taktak se svalil dozadu na zadek. Ještěže byl tak opatrný. Uprostřed místnosti byl tedy otvor. Až příliš dobře si uvědomil, co to znamená. Nemohl se mýlit. Silou vůle potlačil paniku, která se ho na okamžik zmocnila, a třeštil oči do tmy ve snaze zahlédnout alespoň něco. Bylo to však marné počínání. Nedbaje teď toho, že působí hluk, začal rukama šátrat před sebou. Našel ústí kulatého otvoru. Kousek po kousku ho ohmatával. Byl kruhový a z jeho ústí do hlubiny nevedl žádný žebřík. Napadlo ho hodit něco dolů, aby alespoň odhadl hloubku, ale neměl čas. Blízko před ním se někdo nebo něco pohnulo!

Zřetelně to cítil. Bylo to někde hned za otvorem do podlahy. V naprosté tmě nebylo však nic vidět. Jen slabé sípění dechu tam u té protější stěny prozrazovalo, že ve vězení není Vítek sám. Věděl, že je ve spodním vězení věže, které si teď hojně budovali šlechtici podle vzoru z ciziny. Ten otvor v podlaze vedl na naprosté dno, které bylo vysekané do skály a odkud se už nedalo nikdy dostat zpět na světlo boží. Většinou bylo zaklopené poklopem a odsouzení na smrt se spouštěli dolů. Tam ve strašných mukách hladu, tmy a chladu umírali, často na hojných zbytcích předešlých nešťastníků. Tento hrad měl tedy také takové zařízení. Soudě podle strašného zápachu, byla již tato hladomorna použita. Lehký závan vzduchu prozradil zkoprněnému rytíři, že se něco děje.

„Je tu někdo?“ zvolal do tmy a pro jistotu uskočil od otvoru.

Připadal si jak u vchodu do pekla, kousek od věčného zatracení. Pak se ozvalo zašramocení, a než se nadál, bylo to u něj. Něco se na něj vrhlo!

Vyrazil ze sebe výkřik zděšení a prudce se vrhl doprava. Neunikl. Byl přece jen chycen za šaty a mohutným trhnutím přitáhnut k tomu neviditelnému stvoření. Zblízka k němu zavanul odpudivý puch a ucítil, jak se na jeho obličej sápou cizí ruce. Snažil se ze všech sil z toho sevření vyprostit. Paže ho objaly a táhly ho do výše. Z bezprostřední blízkosti se ozval chraplavý výkřik. Vítek sebou trhl a zmobilizoval veškerou svou sílu a mrštnost, kterých byl schopen. Vytrhl se a spadl. Tvor ho ale vmžiku zavalil svým tělem.

„Ďáble! Mě nedostaneš!“ řval Vítek a stočil se do klubka. Pak prudce vymrštil nohy od sebe a kopl. Ozval se tupý náraz na podlahu a pak ticho. Jen dva prudce oddechující. Nato se ze tmy znovu ozvalo zaskřehotání:

„Dostanu tě! Tady jsem pánem já.“

Vítek se rychle přemístil a poslouchal. Jsou tu tedy dva a vypadá to, že jeho spoluvězeň nemíní jeho společnost trpět. Byl však ve střehu. Je třeba bojovat a na to on byl celý život cvičen. Prostor věže byl malý a museli být blízko sebe. Znovu se snažil dát dohromady všechnu sílu, která mu zbývala. Rychlý předstíraný únik vpravo, ale vzápětí, jakmile uslyšel, že jeho protivník reaguje, vyrazil s napraženýma rukama na druhou stranu. Narazili do sebe a řvouce, se do sebe pustili. Vítek brzy poznal, že muž, kterého svírá, je větší než on a možná je i silnější, ale kdo ví, jak dlouho už je zavřený a jak je živený. Souboj ve tmě byl rychlý, ale zvláštní. Sotva se od sebe odpoutali, oba přistoupili ke stěně, a držíce se jí jednou rukou, zase k sobě přistupovali. Báli se ode zdi vzdálit, protože otvor v podlaze byl příliš hrozivý.

Hned, jak ucítili pod rukou nepřítelovo tělo, pouštěli se jí a uštědřovali si rány, které v té tmě nemohly být dobře mířené. Netrvalo to dlouho. Brzy bylo jasné, že muž ochabuje. Poté unikl několika naslepo mířeným úderům a stáhl se na druhou stranu vězení. Vítek unaveně klesl, a sedě opřen zády o studenou stěnu, zápasil s vlastním dechem a strašnou bolestí hlavy.

„Kdo jsi? Za co tu jsi?“ zvolal, když popadl dech.

„Co ode mě chceš? Proč mě napadáš?“

Slova vyřčená rychle za sebou odezvu však nenašla. Ten naproti neodpovídal. Tak seděli dál a Vítek se co chvíli snažil navázat hovor, ale marně. Horečně přemýšlel nad situací a bylo mu jasné, že dříve či později bude tak unavený, že nevydrží a usne. Pak bude vydán napospas tomu ve tmě. Co počít? Musí jednat rychle. Síly obou už nebyly vyrovnány. Muž naproti byl u konce s dechem. Strašné vězení se na něm již podepsalo úbytkem sil. Kdyby nebyl Vítek po tak náročném dni a hlavně noci, už by bylo rozhodnuto. Boj potmě je sice nevyzpytatelný, ale jakmile se do sebe zaklesnou, už se nepustí. Co sním? Všechna rytířská čest se vněm bouřila proti téhle situaci. Přece zápas nemůže skončit smrtí jednoho z nich? Nezná svého protivníka a ani neví, za co ho zavřeli. Nemá právo rozhodovat o jeho osudu. Co když ale půjde o život jemu? To ho přivedlo opět k myšlenkám na jeho situaci. Stále nevěděl, co s ním věznitelé zamýšlejí.

Někde ze tmy se ozval šramot. Vítek se rychle postavil, aby čelil případnému nebezpečí. Dveře se s rachotem rozlétly a dovnitř proniklo ostré světlo. Přikryl si oči rukama, neboť ho od světla bolely oči. Po takové době strávené ve tmě mu působilo muka do něj hledět. Mrkáním se snažil zbavit slz, jež se mu draly zpod víček. Vykročil ke strážcům.

„Vy jste tady ještě oba?“ zarazil ho drsný hlas.

Pak ho nějaká ruka odstrčila a ozvaly se další hlasy.

„Škoda že u toho nemůžeme být. Musí to být vzrušující souboj.“

Muži se rozesmáli a položili něco na zem a urychleně za sebou znovu zavřeli dveře.

„Hej!“

Vítek se vzpamatoval a začal řvát a tlouct na ně. Všude bylo už zase ticho a tma, tak náhle přerušená, byla snad ještě hustší než dřív. V kobce u jeho nohou bylo živo. Ozývalo se mlaskání a rychlé polykání. Ucítil palčivou žízeň.

„Hej, ty tam! Dej mi taky napít!“

Odpovědí mu bylo jen krátké uchechtnutí. Vydal se podél stěny za zvuky, které mu tak stáhly hrdlo. Muž naproti však vyrážel jen posměšné výkřiky.

„Už je pozdě, není tu nic pro tebe. A už ani nebude. To bylo vše, co přinesl. Další bude až zítra, ale jen pro jednoho. Pro mě!“

Vítkovi se zrychlil dech. Klopýtal teď už rychle podél stěny a marně napřahoval ruce, aby bídáka polapil. Tak je to tedy. Strážní přinesli jen nepatrně jídla pro jednoho z vězňů. Lhostejno pro kterého. Bude-li se chtít najíst, aby vydržel až do rozpletení svého případu, bude o jídlo muset bojovat. Nikoho se nedovolá. Je tedy ztracen. Jak dlouho ještě může vydržet bez vody, jídla a hlavně spánku? Zběsile se rozeběhl podél stěny. Narazil do muže před sebou a oba upadli. Rozbila se přitom i nádoba, kterou měl muž v ruce. Rychle šmátral ve tmě, ale objevil jen mokré střepy. Vzteky zavyl a boj vypukl nanovo. Bylo mu už vše jedno. Něco se musí stát. Zůstane-li tady sám, svitne snad naděje, že se vše vysvětlí a on bude zas na svobodě. Pevně se do sebe zaklesli a váleli se po podlaze. Jeden druhého se snažili svrhnout do hlubiny kruhovým otvorem. Byl to zápas na život a na smrt.

Vítek měl sice navrch, ale muž se překvapivě dobře bránil a uštědřil mu i několik velmi bolestivých ran. Pak se oba dostali přímo nad otvor. Vítek nahoře a muž pod ním. Díra však nebyla velká, a tak stačilo jen šikovně roztáhnout ruce či nohy a nebylo možné tam soupeře vtěsnat. Zápas trval dlouho a oba vězni byli již značně vyčerpáni. S frkáním a kletbami se od sebe odvalili, každý na jinou stranu, a popadali dech. Oběma bylo již jasné, že nebude jednoduché tento zápas rozhodnout. Dech se jim pomalu klidnil a krev tak silně tepající v jejich tělech se pozvolna tišila. Pak se zdálky ozvalo hlomození. Vítek již věděl, že přicházejí stráže. Dveře se znova otevřely a dovnitř vešli tři muži. Jeden, hřmotné a odpudivé postavy, s pochodní a za ním dva, vedoucí dalšího ubožáka. Budou tu tedy tři, blesklo Vítkovi hlavou. Krutý smích však již zněl vězením.

„Vidím, že vám to rozhodování nějak nejde. Tady vám tedy přivádíme odměnu pro vítěze.“

Poté, za všeobecného smíchu, mrštili ke stěně dalším vězněm.

Byla to žena!

Oči se již vzpamatovávaly, a tak Vítek vykročil k muži s pochodní.

„Jakým právem mě tu vězníte? Jsem urozený pán z Březnice. Nejsem si vědom ničeho, co by vám dávalo k tomu právo. Mě může soudit jenom král nebo osoba urozená k tomu králem pověřená.“

Muž k němu otočil svou vyholenou hlavu a stáhl svá velká ústa do úšklebku.

„To je možný, ale pro nás jsi jenom sprostý vrah. Buď rád, že jsme tě hned neodpravili. Takhle máš ještě možnost chvíli žít a modlit se za svou ztracenou duši.“

Pak otočil hlavu ke svým druhům a s úsměškem na něj ukázal.

„Aby pán neřekl, tak mu tady nechte malé světlo, ať z toho taky něco má.“ Všichni se rozesmáli a jeden z nich vytáhl malou olejovou lampu. Zapálil plamínek a postavil ji na zem.

„Jestli vám zhasne, tak je to váš problém. Měli byste si pospíšit, dlouho svítit nebude,“ vrhl posměšný pohled na dívku schoulenou u zdi.

Pak se měli k odchodu. Vítek se za nimi vrhl, ale nebylo to nic platné.

„Chci mluvit s vaším pánem!“

Řval za odcházejícími a vztekle bušil do dveří. Stále se zabýval touto činností, když jeho marné počínání přerušil ženský výkřik. Ohlédl se a zjistil, že jeho spoluvězeň se sápe po jejich nové společnici.

„Nejdřív já, brachu!“ volal k němu, „a pak si můžeš užít ty. Náš spor teď počká.“ Jakoby počítal s Vítkovým souhlasem, uchopil dívku kolem pasu. Ta se zuřivě bránila a její křik naplnil těsnou kobku. Vítkovi chvíli trvalo, než si ve své zmučené hlavě srovnal, co vidí. Myslel si, že jeho protivník chce zajatkyni svrhnout dolů jako první, ale v okamžení se mu rozjasnilo. Vztáhl ruku, aby toho odrbance zastavil, ale pak dostal spásný nápad. Zastavil se a jakoby uspokojen ze vzniklé situace jen nečinně přihlížel.

Zkoumal své vězení a otvor v podlaze. Byli opravdu ve vnitřku kamenné věže a v cestě ven jim bránila jen malá kovová dvířka. Neměla ani zámek, který již viděl na svých cestách v různých městech, zavírala se patrně jen na závoru z druhé strany. Druhý vězeň se ohlédl, a když zjistil, že jeho protivník o ně nejeví zájem, uklidněn a zmámen svým chtíčem, smýkl nebožačkou pod sebe a sedl si na ni. Vítek rychle skočil ke kruhovému otvoru v podlaze. Byl velký jen na šíři ramen dospělého muže. Zápas za ním již spěl ke konečnému cíli. Ozval se ostrý páravý zvuk a do mihotavého světla lampy zasvítily dívčiny kypré prsy. Muž nad ní ztratil při tomto pohledu veškeré sebeovládání. Divoce do nich zabořil svou hlavu, ale to neměl dělat. Ztratil tak z dohledu rytíře, ten ožil a udělal tři rychlé kroky, jež ho dělily od zápasících. Uchopil útočníka levicí za vlasy a vší silou trhl dozadu. Muž se převrátil nazad a hlavou se dostal přímo k otvoru v podlaze. To už Vítek použil i pravici a zdvihaje jeho nohy, vrhl ho do otvoru.

Snažil se ještě pudově držet okraje, ale bylo již rozhodnuto. Vítek použil nohy a skopával prsty marně se držící a lapající po obvodu jámy. Dokončil své dílo. S jekotem drásajícím uši se muž zřítil po hlavě dolů. Ozval se tupý náraz a pak vše utichlo. Dívka si rukou zakrývala hruď a s vytřeštěnýma očima sledovala ten zápas.

„Mě se nemusíš bát, děvče.“

Promluvil k ní rychle, aby ji uklidnil, a vztáhl k ní ruku. Ona však zděšeně ucukla a ještě víc si tiskla zbytky košile k hrudi. Vítek teď s úděsem poznal, že je to děvče z hospody.

„Kateřino!“ zvolal, „co se to děje? Proč zavřeli i tebe?“

„Nevím, pane.“ vyhrkla děvečka.

„Brzy ráno k nám vtrhli správcovi muži a vyvlekli mě ven. Vzali také i všechny vaše věci. Řekli mi, že moc mluvím s cizími lidmi a to, že nesmím dělat. Pak mě dovlekli sem na hrad. Oni jsou moc zlí, víte, pane. Správce je strašně přísný a drží nás zkrátka.“

„A co paní?“ optal se Vítek.

„Ta mu do ničeho nezasahuje. Navíc tu ani není. Stejně by kvůli děvčeti, jako jsem já, asi sotva hnula prstem.“

Vítek se zasmušil. Snad by se dalo něco dělat, kdyby mohl promluvit s tím správcem nebo přímo s paní panství. Vyptával se ještě děvčete na vše možné, ale té strach sevřel hrdlo a už z ní nemohl nic vypáčit. Později se dala do pláče a stále jen opakovala, že tu zemřou a není pro ně záchrany. Pak se z otvoru v podlaze ozval naříkavý vzlyk. Muž dole si tedy pádem po hlavě vaz nezlomil a stále žije. Najednou zhasla i lampa a děvče se celým roztřeseným tělem přitisklo k Vítkovi. Objal ji kolem ramen a hřeje jeden druhého, naslouchali nářku odsouzeného na smrt. Ta přicházela velmi pomalu. Nevěděli, kolik času uběhlo, protože v té zimě a tmě se nedá poznat, zda je den či noc. Zvuky dole postupně slábly a pak již nic nerušilo temnotu obklopující zbylé dva vězně. Vítkovy nervy, napnuté posledními událostmi k prasknutí, konečně povolily a on usnul na pravidelně se zdvíhajících prsou své společnice v neštěstí. Jak dlouho to však ještě může trvat...? Osvobodí i je smrt z utrpení, jako toho nešťastníka dole? Ta si však již dnes svou daň vybrala a nic nerušilo oddechování těch dvou. Nebo ne? Co my můžeme vědět, kam zatne svůj hrůzný spár příště...?

IV. kapitola

Nejdříve je objeven rytířův překrásný kůň.
Poté rytíř sám a nakonec mrtvola s jeho šípem v zádech.

Noc ustupovala počínajícímu dni a mlha, včera tak hustá, opustila pole a lesy, nad kterými teď hojné černé mraky vystrkovaly svá naditá břicha. Nebude dlouho trvat a krajinu pokryje bílá peřina. Tíživé ticho přicházejícího rána přerušil dusot koní a cinkot jejich postrojů. Z lesa se vynořila malá družina jezdců. Vpředu jeli dva kopiníci a za nimi muž přísného vzezření. Kroky jeho koně sledovala paní oděná v tmavě zelený plášť spadající jí přes ramena na zadek koně. Hlavu měla zahalenou kapucí, aby se chránila před sychravým jitrem. Seděla pevně a hrdě na dámském sedle a nebylo pochyb o jejím postavení. To paní tohoto panství se vrací z návštěvy kláštera. Doprovázely ji ještě dvě ženy zahalené do svých plášťů. Malou družinu uzavírali další čtyři kopiníci. Jeli mlčky. Vojákům nepříslušelo ve společnosti své paní jen tak zbůhdarma tlachat a i ženy, tak rády mluvící o všem možném, mlčely. Každá se zaobírala jen svými myšlenkami. Pomalu vystoupali na kopec ze strany odvrácené od města a přijeli před hradní bránu.

„Kruci!“ zaklel přísný muž.

„Jak je možné, že je most dole a je otevřeno? Copak vám nic neříká bezpečnost hradu, chásko?“ zařval k hradbám.

V bráně se už objevili muži a vítali příchozí.

„Nezlob se, bratře,“ uklidňoval ho vedoucí zbrojnošů, jehož známe již z hospody.

„Bylo třeba zařídit nějaké věci, jež nesnesli odkladu. Jsme bdělí, jak jsi rozkázal.“ Při těch slovech se díval zpříma do očí svého bratra. On pochopil, že teď není vhodná chvíle něco před paní vysvětlovat. Ta už vjela na malé nádvoří a rozhlížela se kolem sebe.

„Co to tam máte?“ zazvonil její hlas prostranstvím sevřeným hradbou. Ukazovala rukou k čeledníku, kde vykukoval zadek překrásného koně.

„Má paní,“ rychle k ní spěchal správcův bratr, „stala se strašná věc!“

„Mluv!“ poručila mu přísně žena.

„Co se stalo?“

„Mluv, Havle,“ přidal se teď i jeho bratr a seskočil z koně.

„Nějaký člověk včera v noci zabil pana z Lažan, vašeho purkrabího.“

„Cože?“

Paní byla bledá a ani její sevřené rty nevykazovaly stopy krve. Zvíře pod ní zatančilo a jen tak tak, že je muži stačili uklidnit. Pomohli jí ze sedla.

„To není možné. Jak se to stalo?“

„Večer přijel neznámý muž, a když se v hospodě opil do nepříčetnosti, vyšel ven a potkaje patrně pana Oldřicha, zabil ho výstřelem z kuše.“

„Z kuše?“ podivila se paní.

„Kde by se tady vzala taková zbraň? Kde je ten muž?“

„Uvrhli jsme ho do věže, paní. Odtud se již nikdy nedostane.“

Správce přistoupil ke svému bratrovi, ale ten mu dal nenápadně rukou znamení, aby mlčel.

„Kde je Oldřich, jeho syn?“ zeptala se paní.

„Hned, jak se to dozvěděl, chvátal za otcem do města.“

Paní z Volfštejna si sundala kapuci z hlavy a vyděšeně pohlédla ke svým družkám. V jejich očích se však zračil jen nic neříkající strach. Vykročila ke stájím. Správce se ji snažil zadržet.

„Paní Markéto, to není nic pro vás. Já už se postarám, aby se vše vyšetřilo.“ „Vy?“ střelila po něm pohledem.

„Zatím jste nevyšetřil nic. Prokletí tohohle města nás svírá ze všech stran a vy nejste sto s tím něco udělat.“

Rychlým pohybem ruky umlčela muže a vykročila ke koni v čeledníku. Obešla ho a hladila rukou v jemné rukavičce.

„Je to překrásné zvíře,“ poplácala ho po krku.

„Ten nemohl patřit jen tak někomu.“ Teď k ní přistoupily i její družky a se zájmem sledovaly ušlechtilé zvíře.

„Kde jsou věci toho muže?“ vystřelila otázku k Havlovi. Ten pokrčil rameny a těkal neklidně očima.

„Moc toho neměl. Vše jsme ráno zabavili a dovezli spolu se zvířaty sem. Ještě jsme to nestačili prohlédnout.“

„Víš moc dobře, že věci odsouzeného patří mně jako paní panství.“

„Ano, zajisté.“

„Ten kůň bude ozdobou vaší stáje,“ přispěchal na pomoc správce a snažil se odvést paní z čeledníku.

Ta se však vydala do jeho hloubi a začala se probírat hromadou věcí. Sehnula se a vytáhla oběma rukama meč. Vyšla s ním na světlo a dlouho si ho prohlížela.

„Nevyznám se ve zbraních, ale něco takového jsem ještě neviděla.“

Pak se objevila její společnice a ukazovala paní štít s křižáckým znakem. „Markvarte! Ten muž je křižák.“

„Ale, paní.“

„Mlč,“ přerušila ho.

„Musím, sním mluvit.“

„Je to už tak dlouho,“ namítal správce.

„To nevadí, odsoudili jste ho nějak moc rychle. Třeba něco ví.“

Paní sklonila hlavu a odnášeje meč, vykročila k paláci.

„Markvarte, chci, abys ho přivedl. Zeptám se ho na vše sama. Čekám na tebe v síni.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Prokletí z mlh.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.