Obsah

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá prvá

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Kapitola třicátá prvá

Kapitola třicátá druhá

Kapitola třicátá třetí

Kapitola třicátá čtvrtá

Kapitola třicátá pátá

Kapitola třicátá šestá

Kapitola třicátá sedmá

Kapitola třicátá osmá

Kapitola třicátá devátá

Copyright © Zdeněk Hanka, c/o Dilia, 2016

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Zdeněk Hanka c/o Dilia ,2016

Redakční úprava Míla Pěkná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2016

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-366-4 (ePub)

ISBN 978-80-7543-367-1 (mobi)

Kapitola první

Teď v létě to možné bylo. A jak to bude dělat v zimě, s tím si doktor Lang v tuto chvíli hlavu nelámal. Prostě je konec srpna a pak… děj se, osude.

Před slabou čtvrthodinkou řekl ženě, že odchází za Píchou pracovat na společné publikaci do odborného tisku. Nezneklidňovalo ji, že jí tak docela neříká pravdu. Nestarala se. Jenom kdyby se nevracel tak pozdě, říkávala si někdy. Ale byla ráda, že se s ním Jirka schází, pro ni byl Pícha jistou zárukou solidnosti a mantinelů.

Bylo právě půl osmé, příjemný podvečer na sklonku léta. Ale doktor Lang neměl čas vdechovat vůni sena. Neotáčel se napravo ani nalevo. Teď už míjel sluncem rozehřátou zídku u hřbitova a směřoval dál klesající pěšinou směrem k rybníku. Chvílemi i poklusával, jak přeskakoval drobné překážky na cestě. Minul dvojici starých lidí, poklidně kráčejících od vody, ale nevěnoval jim ani špetku pozornosti. Ti si naopak možná všimli toho výrazu, který měl Lang v očích. Byl to sveřepý pohled muže, který neodchylně a cílevědomě kráčí za nějakým důležitým posláním. Vánek trochu zmírňoval bolest hlavy, která touto dobou Langa trápila. Ještě víc ji však utišovala jistota, že k lavičce, utopené mezi jasmíny, má už jen pár kroků. Když ho nikdo neviděl a neslyšel, tak i sám sebe pološeptem povzbuzoval.

„Už to bude, už brzo to bude.“ Bál se teď jen jediného. Aby lavička nebyla zase obsazena nějakým mileneckým párem, jak se mu to často stávalo. Z té představy se mu dělalo až nevolno. Cítil sucho v puse, rty měl vyprahlé jako písek a bolest hlavy se stupňovala. Konečně vchází do poslední zatáčky na kamenité cestě a už ji vidí. Šťastně si vydechl.

Je prázdná.

Co nejpohodlněji se usadil do tvarované lavičky, zhluboka se nadechl a hned vydechl, zvrátil hlavu dozadu, zavřel oči a několik vteřin tak zůstal. Pak už ale neztrácel čas. Otevřel malou taštičku, vyprostil z ní všechno, co potřeboval, a dal se do nacvičené práce. Všiml si už poněkolikáté, že se mu při natahování stříkačky třesou ruce, ale v tuto chvíli to vůbec nebylo důležité. Podstatný byl výsledek a ten chtěl co nejvíc urychlit. Nedočkavě se sklonil, do žíly nad levým kotníkem zavedl kovový hrot jehly a vstříkl blahodárnou tekutinu.

Během krátké chvíle už cítil to známé pálení v krku, na plicích a pak i v očích. Vysunul jehlu z cévy a třes rukou pominul. Na tváři se mu objevil nepatrný úsměv a trochu ospalý výraz. Lang ale nespal. Pomalými pohyby uklízel stříkačku, jehlu i zbytek ampulky a vychutnával to stupňování ohně v očích. Jeho pohyby získaly na vláčnosti a ladnosti a rybníček začal proměňovat svou hladinu. Voda začala od břehů oranžovět a jednotlivé vlnky se přestávaly bláznivě třpytit. Teď se pohupovaly, jako by byly z vosku a bořily se do vaty. Když se začal mírně pohupovat ze strany na stranu, uvědomil si, že i v hlavě má takovou měkkou, příjemně chladící oranžově voskovou tekutinu. Převalovala se uvnitř lebky, až zřetelně cítil, jak se v ní tvoří zářivé krystalky. To byly myšlenky. Ty krystalky pak očima opouštěly hlavu a mířily nad hladinu. Přibližně uprostřed voskového jezírka začala pomalu narůstat vyvýšenina a v ní se tvořila dutina. Doktor Lang to v příjemném rozpoložení sledoval a byl zvědavý, co bude dál. V dutině spatřil přímo zemské jádro, které nikdo před ním až dosud neviděl. Žluté, žhnoucí hmoty se válely jedna po druhé a teď Lang zachytil příjemnou melodii, která z nich vycházela. Zpočátku to znělo jen jako ojedinělé smyčce, dvoje nebo troje housle, které hrály posmutnělou melodii. Hudbu dokonce začínal vidět, jak stoupá z dutiny v podobě tmavě zelených par. Všiml si dokonce, že se k houslím přidala sekce violoncell a že plyny příjemně voní. Po konvalinkách. Za chvíli to už byl celý orchestr, který hrál z hlubin Země, a Lang si moc přál, aby si tu báječnou melodii zapamatoval. Zabalil se do ní a pomalu zvedal zrak k temnějící obloze. Věděl, že přichází chvíle návštěvy. Těšil se jako dítě na to, až se otevře obloha.

A už je to tady. Přímo nad jeho hlavou se vytvořila puklina a v jejím rozestupu spatřil bezedný, indigovým sametem vyložený prostor. Sledoval úžasný pohyb na obloze a začínal rozeznávat rysy obličeje, který průrvu zvolna vyplňoval. Dobrotivá, ale vážná tvář starce s bělostnými vousy hleděla Langovi přímo do mozku. Světlounce modré oči ani jednou nemrkly, zdálo se, že obličej je bez výrazu. Několik okamžiků se na sebe dívali a doktor Lang se chtěl zeptat, kde to všechno má začátek, ale tvář se začala rozplývat a mizet v uzavírající se obloze. Ještě předtím, než zmizela docela, Lang postřehl, že se proměňuje v tvář mladé, světlovlasé dívky.

*

Vážená paní Patris,

nikdy jsem si nemyslel, že věci dojdou tak daleko.

K napsání Vám mě přinutil poslední vývoj událostí a nemohu se zbavit dojmu, že na něm nesete jistou vinu. Snažím se přijít ke zdroji a ke kořenům, nalézt tu výhybku. V paměti a také během spánku mi však pokaždé vystoupí Váš obraz a slova. Tím bych ale přistoupil na Vaši hru ‚Na tmu a světlo‘ a to zásadně odmítám.

První Vaše věta mě tehdy zarazila a překvapila svou šroubovaností a nesrozumitelností. Adresovala jste mi ji hned, jen co jsem usedl na tu malovanou židličku. Vzala jste mou dlaň, jen krátce jste na ni pohlédla, podívala se mi do zpříma očí a záhadně pronesla.

‚… ozvěna dvou hlasů pro jeden sáhla a přivedla ke mně. Ten ozvěnu vydá však falešně znějící. Vítám vás zde.‘

Možná by to teď napsal jinak. Tisíckrát mohl škrtat a přepisovat, znovu a znovu se vracet k jednou už napsanému. Nikdy by nebyl spokojený, ale teď mu to bylo jedno.

Tehdy jsem měl tušit, že jsem vkročil spíš do zákulisí vyčichlého varieté. Kolem hlavy ornamentálně zdobený červený šátek se zavěšenými korálky hluboko nasazený do čela, pod ním šedivé, nevhodně k věku dlouhé vlasy běžící daleko od hlavy a černý pletený pléd přes ramena. Přítmí, které nenabízelo zřetelnou orientaci ve Vašem podivném obydlí. Na stolku oběhané tarokové a mariášové karty. Starobylý glóbus v dřevěném stojanu a především Váš ostrý pohled v očích z černého inkoustu.

Dnes, po té dlouhé době, se Vám přiznám, že tu kávu jsem tehdy odmítl proto, že jsem ze svého místa průhledem malých dveří viděl na tu polici v kuchyňce. Tam se řadily různobarevné lahvičky. Vím, že jste tu kávu potřebovala pro tu sedlinu. Nabídla jste mi tedy, abych sáhl po jednom z těch dvou balíčků karet.

To jste ještě působila v Karmínové ulici, v tom starém domě, kam se k Vám muselo po třech schodech a pak dlouhou chodbou, kde ze zdí čpěl pach ulehlého tabákového kouře. Ještě dnes si dokážu vybavit i ty pochmurné obrázky na stěnách. Myslím, že nejvíc na mě zapůsobil ten kněz. Stojí tam zády, s rukama i hlavou zdviženými k nebi a do půli zad mu sahá voda zatopeného města okolo něj. Je to velmi sugestivní dílo.

Znal každé slovo, každá věta mu plula někde uvnitř hlavy. Právě tak se mu vybavovalo i všechno to, co téměř kaligraficky vyvedený list líčil.

Chtěl bych ten čas vrátit, měl v sobě něco sladkého z uplynulých let. Vím dobře, že to byl skutečný íránský isfahán, po němž jsem šlapal. Těžko jsem na něm toho kocoura snášel. Ze starých almar v přítmí pokoje vanulo příjemné aroma rdesna, na stěně mezi těmi obrázky, rozsypanými po stěnách, tikaly obrovské hodiny. Každým zhoupnutím kyvadla si vynucovaly prostor na obou stranách a současně dávaly neobyčejně hlasitým chodem najevo, jak čas je nevratný.

Tehdy mě k Vám doporučila jedna spolužačka z fakulty. Přesněji dvě. Na jednom z těch našich studentských mejdanů, kdy se uprostřed večera semele všechno dohromady. Je zvláštní, jak spousta významnějších střepin vzpomínek se vytratila do neznáma a vyvanula s časem, zatímco všechno, co je nějak spojeno s Vámi, zůstává jako kotva zaseknuto hluboko do DNA.

Karmínová ulice už podlehla novým urbanistickým záměrům, už je jen na plánu města, který má doma málokdo, protože neplatí. Vy jste zmizela stejně jako ta vůně rdesna. Vaše slova, ani ta nevelká a přesto nepřehledná místnost však nezmizely.

Ten večírek, na kterém jsem se o Vašem působení dověděl, proběhl na začátku listopadu v pátém ročníku našeho studia. Obě dívky byly u Vás několikrát. Dnes si myslím, že mnohé má na svědomí i to víno, které jsme tehdy vypili.

Kapitola druhá

„Tak toho jsem se obával,“ zamumlal do ústenky primář a přestal na chvíli pracovat. Obě ruce v rukavicích zdvihl nad okraj operační rány a vážně se díval do útrob. Mladý sekundář, který mu byl k ruce, neměl ještě tolik zkušeností, aby odhadl, co primáře zaujalo. Podíval se mu do obličeje, ale do očí mu neviděl, protože se mu v brýlích odráželo ozářené operační pole.

„Vidíte to?“ zeptal se vážně mladého kolegy a ukázal lesklým skalpelem na vlhké orgány. „Dalo se to možná předpokládat. Jenomže u tak mladé holky má takové zjištění daleko razantnější dopad. Bere to fatálněji.“

Po pravdě řečeno, doktor Jílek pořád nevěděl, co má primář Lexa na mysli. Šli přece na močový měchýř, protože plánovali úpravu v okolí ústí obou močovodů s cílem zabránit refluxu moči zpět k ledvinám. Nález, který očekávali, se potvrdil. Mladý sekundář přesně věděl, jaké kroky budou při tomto výkonu následovat, a tak také Lexa nakonec i postupoval. Vlastně by docela rád provedl ten zákrok on sám. Vždyť o co jde? Přesto raději neodpovídal a jen usilovně přemýšlel. Věděl, že primář Lexa je jako zkušený šachista, který vidí několik tahů dopředu. Jílkovo mlčení si primář vyložil snad jako zádumčivý souhlas. Upustil proto od nějakého vysvětlování. Jemu to bylo jasné.

Sledovat Lexu při práci byla radost. Jeho štíhlé prsty v operačních rukavicích pracovaly takovým způsobem, že to vzbuzovalo vědomí jistoty a klidu. V sále při jeho operacích nikdy nevládla teatrálně dramatická atmosféra, plná výkřiků a nervozity, kdy se každý, kromě operatéra, bojí promluvit. Nebyl z těch, kteří popuzeně šermují instrumentářce nad stolkem nastavenou dlaní, z těch, kteří neustále vrtí hlavou a donekonečna si nechávají upravovat světlo. Kdepak. Nad stolem panoval klidný mír, třebaže plný soustředění. On sám připomínal stoleté, pravidelně tikající bicí hodiny. Dnes ale moc nemluvil, jako by jeho věčný optimismus zastínil mrak.

„Tak mi, Jiřinko, podejte šití.“ Teď začalo svítat i doktoru Jílkovi. „Ne, Jiřinko, dáme tam slabší. Víte, kolego, to jsou vždycky nepříjemné věci. Nepříjemné a smutné věci.“ Na chvíli se odmlčel. „Jak vidíte, a sám to jednou poznáte na vlastní kůži, kolikrát výkon samotný není tak náročný, jako potom promluvit s pacientem. Zůstane to nakonec na nás.“

Doktor Jílek se nechtěl vyptávat, raději mlčel, ale už věděl, co starému primáři běží hlavou. Ten jen bručel do ústenky, takže mu bylo rozumět každé páté slovo: „…holka jako obrázek…, jednadvacet roků… a tohle.“

Primář se snažil ránu na kůži zašít tak, aby jizva, která přece jen vždycky zůstane, byla co nejmenší. Podařilo se mu to dokonale. Do řeči mu ale nebylo, ani když si stahoval rukavice. Jakoby mimochodem prohodil:

„Půjdete jí to potom říct se mnou? Jednak uvidíte, jak těžká věc to je, a naučit se to musíte. A pak… taky u toho nechci být sám.“

Oba operatéři opustili prostory sálu a šli zapsat provedený výkon do knihy. Teprve když seděli v křeslech a primář si zapálil cigaretu, opět promluvil.

„Zapalte si taky. Kouříte vůbec?“

„Málo.“

„Tak si vezměte ode mne.“

„Děkuji, nebudu.“

Primář vyfoukl kouř a pokračoval:

„Víte, sdělit takové mladé ženě, že nejspíš nebude mít nikdy vlastní děti, to chce skutečně dobře promyslet.“ Lexa nemluvil ani tak k doktoru Jílkovi, spíš se snažil nahlas srovnat si své myšlenky. „Dítě, to je, rozumíte, pro každou ženskou naplnění a smysl života. Chlap to bere jinak. Ale taková mladá žena právě ve věku té Norbertové to vidí jako náhlou ztrátu cíle života. To je moc vážná věc. Žena je od přírody vybavena k mateřství a soustředí k tomu celý svůj vývoj i duševní zrání. V určitém věku jiné kvality života téměř nevidí. Rozumějte, kdyby se tím směrem ubíralo vyšetřování už od dětství, tak s tím nějak počítá. Teď to pro ni ale bude rána, kterou nečeká.“ Odmlčel se tak, že to vypadalo, jako by už nechtěl k tomu cokoli říct.

Dokouřil cigaretu, aniž promluvil. Mlčení narušovalo jen potichu hrající rádio a doktoru Jílkovi se rockové písničky zdály tak nepřípadné a nevhodné, že chtěl vstát a rádio vypnout. Ani to se ale nějak nehodilo. Neuvědomoval si, že starý chirurg jakékoli vedlejší zvuky vůbec nevnímá. Do dveří vstoupil sálový sanitář a hlasitě rozdrtil primářovo tiché zadumání.

„Máme tu Norbertovou už odvézt na pooperační pokoj nebo se na ni ještě chcete podívat?“

Primář domáčkl uhašenou cigaretu a nepřítomně se zadíval na muže se zelenou sálovou čepičkou na hlavě.

„Je už při vědomí?“

„Tak trochu. Jako obyčejně. Klimbá.“

„Nezvrací?“

„Ne, ne, je dobrá.“

„Tak ji tam odvezte. Já se za ní přijdu za hodinu podívat. Tady s kolegou Jílkem.“

„Rozumím,“ zahučel muž a bez pozdravu odešel.

„Totiž,“ obrátil se primář na doktora Jílka, „asi vám to nemusím vysvětlovat. Mrzuté na tom je, že kdybychom to břicho neotevřeli pro tu plánovanou vesikouretrální plastiku, vůbec bychom to nevěděli a ona taky ne. Vdala by se a nějakou dobu by ji nepřekvapovalo, že nepřichází do jiného stavu. Pak by se začala pozorovat. Pár let by se na to připravovala. To je něco jiného. Jenomže takhle? A říct jí to musíme, to se nedá nic dělat.“

„Ale, pane primáři, napadá mě, že by si teď, když jí to řekneme, mohla taky myslet, ona nebo její příbuzní, že jsme jí to udělali my. Že jsme něco poškodili, nebo že se nám něco nepovedlo. Že jsme to zavinili my.“

Lexa se podmračeně otočil na Jílka.

„Ale prosím vás. Tohle mi neleží ani v patě. Já vím, že ne a tím to hasne. To je přece medicína. Má anatomický defekt, který prakticky znemožňuje, aby plod donosila. Kromě toho stojí děloha v takové retroflexi, že to samotné je problémem.“ Téměř se rozčílil. „Ona pravděpodobně nebude mít své děti, je jí jednadvacet a my dva jí to musíme říct. O to jde.“

Doktor Jílek už raději nic neříkal. Sám cítil, že je mezi nimi dvěma veliký rozdíl a Lexu v tu chvíli obdivoval ještě víc.

„Nic,“ uzavřel starý primář, „pojďte ještě na ten lipom, ten stihneme do dvanácti, pak se najíme a po obědě za mnou přijďte. Zatím si to promyslete.“

Tím, že se zvedl z křesla, zvedl i svého mladšího kolegu a šli znovu na sál.

*

Píši Vám po částech, paní Patris. Jednak proto, že si myšlenky chci utřídit, a také proto, že mě ruší pan Janota. Vrátím se k psaní pravděpodobně dnes odpoledne, pokud nebudeme mít nějaké zaměstnání.

O tom jste mi měla říct. A za to Vám dávám vinu. Za mlčení, kdy jste mlčet neměla, a za slova, která byla zavádějící.

Teď odběhnu, protože se nemohu na psaní soustředit. Pan Janota tvrdí, že svým psaním vířím prach.

Několikrát se k té své obavě vracel. Uvažoval, zda to je možné. Zda je dávka prachu taková, aby mu mohla škodit. Kdo ví, jestli byl pan Janota v pořádku. Možná nebyl.

Nemyslím si, že byste si ty dvě studentky pamatovala. Tehdy jste řekla jedné z nich, že právě v pátém ročníku, ‚…z paluby v pádu vyklouzne vám ze sevření trojí mokré uchopení bortů, až sáhnete po kormidle ve víru vod v stěžejní okamžik. To vám dovolí vzepnout se zpět na prkna staroslavné paluby…‘

Vím, že měli jet k moři, proto asi ta loď. K žádnému moři ale nejela, protože se musela během léta učit. Třikrát ji vyhodili od rigoróza a vypadalo to, že nás po pěti letech studia nadobro opustí. Naštěstí ještě dostala děkanský termín a zkoušku v září skutečně složila a studium dokončila společně s námi. A Vaše věštba vztahující se k plavbě na lodi se minula pravdivostí.

Vyhledal jsem Vás, abych Vám po letech doporučil, abyste opustila svou profesi. Zavádí a možná i zastrašuje. Kromě toho jsou Vaše výroky natolik nesrozumitelné a odtažené od života, že vyznívají bájně, a řekl bych, až komicky. Chci uvést jednu z těch komických, míjejících se předpovědí. Byla adresována mně. Tehdy jsem se ptal, jak se uchytím po studiu na klinice, kde jsem měl přislíbené místo, až však po atestaci. Pravila jste doslova:

‚Nahlédnete tam, kde tvoříte své teplo v duši. Naleznete tam svůj kompas. Zahradník, stojící s rýčem zjara u kypré zeminy, jenž sleduje a pečuje o výhonek nového proutku sotva zeleného, zahradník, který stvol raněný vichrem dokáže probudit, zahradník, jenž před krupobitím chrání poupě, je ten, kým chcete být a budete.‘

Paní Patris, vím, že jsem Vám tehdy neřekl, že studuji lékařství. Váš šíp věštby tedy zjevně zaletěl daleko od skutečného cíle.

Možná jí to měl říct už tehdy a zastavit to její blouznění. Třikrát ji někdo hodí přes palubu a ona se pak přece jen dostane zpátky. Copak byla námořnicí? Nesmysly, nesmysly, samé nesmysly! Zahradník! K smíchu! Zahradník, který chrání poupě! Měl jí to říct rovnou a ostře. Tam se stala ta chyba! Zastavit ji měl. Zastavit, zastavit, zastavit. Bylo mu téměř do breku vztekem nad tím součtem, ale současně měl chuť se tomu všemu smát, hlasitě a nad vzdálené obzory. Vysmát se té paní Patris! Vysmát se jí měl!

Naše setkání číslo dvě bylo jiné. Mám dojem, že jste na mě chtěla udělat dojem a přesvědčit mne. Kdybych u toho nebyl, myslel bych si, že se dívám na dětskou pohádku a že svět je přeplněný blázny, kteří předstírají, že vychýlit se je právě normální. Už jen ty těžké prsteny na všech prstech obou rukou.

To byl ten večer s tou koulí. Měl jsem za to, že jde o bájnou pomůcku ze středověkých strašidelných báchorek. Když jsem protahoval podle Vašich pokynů ruce nad plamenem svíčky, připadal jsem si nepatřičně. Pak jsem položil obě dlaně na tu skleněnou kouli a z druhé strany jste na ni dala ruce Vy. Stalo se však něco zvláštního, k čemu mi vysvětlení chybí. Ta koule se projasnila a změnila barvu do temně oranžova. Musel to být nějaký Váš trik. Jak ale byla připojena a k čemu, to skutečně nevím. Řekla jste:

‚Z vašeho srdce planou dva vysoké ohně. Sloučit se v jeden nemohou. Hřejí oba, každý jinak. Dva ohně však spalují. Uhasit je nedokážete, držet žár nelze…‘

Tak co? Věštila jste mi infarkt? Nebo dokonce dva? Paní Patris, jsem zdráv. Měla byste se zdržet výroků, které nějakým způsobem ovlivňují další kroky Vašich klientů.

Kapitola třetí

Usmívala se. Doktoru Jílkovi se až zastavil dech, jak byla najednou hezká. Vlastně je takových málo. Zvlněné blond vlasy měla rozhozené po polštáři a z modrých očí svítila radost, že už je po všem.

„Tak jakpak je?“ začal nečekaně zvesela primář Lexa. Místo odpovědi jen trochu pokrčila rameny a sklopila oči. Primář pokračoval. „Máte nějaké bolesti?“

„Asi to tak má být. Trochu to tam bolí.“ Víc zašeptala, než promluvila.

„To se všechno upraví, teď už to půjde jenom k lepšímu.“

Tu běžnou, vlastně každému říkanou větu, pronesl však už vážněji než obvykle. Cítil, že do toho říznout musí. Díval se na ni, ale Linda Norbertová měla oči pořád sklopené. Po chvilce mlčení promluvila sama.

„Pane primáři, chtěla jsem se vás na něco zeptat.“

„Ano, jistě. Co byste ráda věděla?“

„Řekněte mi, ale popravdě, povedlo se to?“

„Jistě. Myslím, že ano. Reflux jsme snad zlikvidovali. Jak jistě víte, v principu šlo o to, že moč měla tendenci vracet se z měchýře zpět do ledvin a zakládat tak podmínky pro infekci, dilataci dutých prostorů a podobně. Provedli jsme ZET plastiku a tím vytvořili přirozenou chlopeň na principu ventilu. Teď už by se nic z měchýře do ledvin vracet nemělo. Ale co vám budu vysvětlovat. Jste přece sama zdravotní sestra.“

„Ano, dětská sestra. Ale jen mi to všechno řekněte a vysvětlete. Chci vědět, co jste mi dělali.“

Primář byl nakonec rád, že má o čem mluvit a špatné zprávě se zatím může vyhnout.

„Řeknu vám jen to, co už víte. V těle jsou ledviny a z nich vedou dva uretery do měchýře. Jenomže všechno to musí být jednosměrná trasa. Když se něco vrací zpět, tak se musí zasáhnout. Lidově řečeno, klapka je obnovena.“

„Děkuji. Vy to umíte říct tak pěkně, až má člověk skoro chuť jít na to ještě jednou.“

„To snad ne,“ usmál se Lexa.

„Ale ještě na něco bych se vás ráda zeptala.“

„Samozřejmě. Ptejte se. Budu-li stačit, rád vám odpovím.“ Oba chirurgové přehlédli, že Linda zčervenala.

„A nemám tam moc velkej šlic?“

Primář se zasmál.

„Prosím vás, jaký šlic? Šlic, to je když na zem pleskne sáček vajec. To udělá šlic! Ale vy asi myslíte, jaká zůstane jizva, hovořte se mnou srozumitelně, sestřičko, ano?“ řekl s úsměvem a s důrazem na oslovení.

„Ano, jizva, promiňte.“

„Přirozeně, nejsem muž, co beze stopy prochází zdí. Drobná jizva zůstane, ale myslím, že to je snesitelné.“ Bylo to tak neurčité, že doktor Jílek raději beze slova ukázal rozměr mezi palcem a ukazovákem. Se zájmem měřila vzdálenost svým modrým pohledem, pak trochu sklonila hlavu na stranu, odhadovala, jestli je to moc nebo málo, a nakonec spokojeně přikývla.

Všechno by vypadalo jako příhoda s dobrým koncem, nebýt toho balvanu nevysloveného sdělení. Starý a zkušený primář byl teď docela bezradný. Odhadoval, jestli má začít už teď, dokud se mluví o operaci a Linda je připravena i na nepříznivá sdělení, nebo vyčkat alespoň do zítřka. Rozhodl se proto situaci nejdříve sondovat.

„Musíte nám pak říct, koho vás sem za vámi můžeme pustit a před kým vás máme ochránit. Máte nějakého přítele? Že se vůbec ptám, když se tak na vás dívám. Ale myslím takového toho stálejšího, i když mi do toho nic není.“

„To já vám klidně řeknu,“ začala se uvolňovat a už vůbec nedělala dojem, že je pár hodin po operaci, „já totiž sama nevím, jestli je to ten natrvalo nebo ne. Napřed bych chtěla dokončit ještě jeden specializační kurz a pak možná. I když ono je to ještě ve hvězdách, protože jsme nic společného zatím neplánovali. Nevylučuji to. A vůbec.“

„Já se jen ptám, aby řeč nestála. A sourozence máte?“

„Ano, mladšího bráchu. Ten je praštěnej přes muziku.“

„To je zdravý úraz.“

„Nedávno přišel domů, že se asi bude muset ženit. Ale možná jenom chtěl vypadat zajímavě, aby vzrušil rodinu.“

„A vy byste se chtěla už vdávat?“

„Jak říkám, pokud nebudu muset, tak ještě tak možná dva nebo tři roky počkám. Nebo měsíce.“

Primář teď najednou nevěděl, co má říct, a zdálo se, že Linda to vycítila. Její bleděmodrý pohled zostražitěl a tvář znatelně zvážněla. Lexa urychleně pokračoval.

„A kdy dokončíte ten kurz?“

Dívka odpověděla trochu nervózně, protože zachytila neurčitý signál.

„Za půl roku. Je to novorozenecká specializace. Chci to jen tak pro sebe.“ Opět chvíli mlčeli, až se Linda sama zeptala:

„Něco se stalo?“ Těkala očima z jednoho na druhého. Primář Lexa už to nevydržel, podíval se na doktora Jílka a sedl si na okraj její postele.

*

Co znamenalo Vaše proroctví vložené do slov?

‚… a tam pod duhami a oživlými barvami, tam nový kvítek začne klíčit…‘?

Doktor Jiří Lang měl dost příležitostí vracet se k tomu dopisu. Napsat ho musel, i když tušil, že paní Patris ho ani nebude číst. Pak ještě přicházela v úvahu možnost, že předem dávno věděla, že takový dopis dostane. Této možnosti se Lang však dušeně chechtal a zakrýval si přitom pusu.

Snažil jsem se Vám vysvětlit, že drahou zahradnictví se vydat nemohu a není to má profesionální tužba. Pod jakými duhami? Kolik je duh? Nerozumím Vám, paní Patris. Neuvažuji v náznacích, symbolech, obrazech, příměrech a metaforách. Pokud jste věřila, že se vydám někam do divukrásného kraje, kde zasadím orchidej, pak Vám asi nemohu potvrdit naplnění Vaší věštby.

Pan Janota se probudil, nevím, jaký teď bude náš další program, ale musím přerušit psaní. Má čepici staženou hluboko přes uši. To aby se mu nedostal do mozku touto cestou jedovatý prach. Je to pošetilé a současně dojemné. Nechávám ho být.

Doktor Lang si soustředěně až zuřivě kousal nehet na palci a usilovně přemýšlel, zda jedovatý prach může nebo nemůže poškodit mozek a které části by připadaly v úvahu. Pravděpodobně basální ganglia, ano, ano, basální ganglia nejspíš.

Vidíte, mé seznámení se s ním, a především způsob, jak jsme se poznali, jste neodhadla a ‚neviděla‘. Neberte to jako posměch. Jsem prostě racionální člověk s exaktním vzděláním a hledám logiku věcí. Píšu Vám po těch letech proto, abych Vás zastavil. Byl jsem u Vás třikrát. Hovořila jste pomalu a vemlouvavě, ale obsah byl blíž tomu kompostu, který jste mi předurčila na poli zahradničení. Teď, když se dívám na pana Janotu, musím se usmívat. Vytanul mi na mysli Váš výrok z našeho třetího setkání.

Sám jsem Vám tehdy naznačil, že se chystám někdy na Blízký východ a k Rudému moři. To je oblast, která má své kouzlo, hlubokou historii a není v ohnisku turistického zájmu tak, jako jsou obvyklá přímořská letoviska. Projet celé východní pobřeží od Turecka na jih. Vidět Sýrii, Libanon, Izrael, Jordán až po africké pobřeží. Vztahuje se snad k tomu ta Vaše věštba? Mám tam jet snad s Janotou? Tomu se musím smát, to je skutečně, paní Patris, velmi nepravděpodobné. Řekla jste tehdy doslova:

‚… po červené niti položené v mlze, tažen hořkou vůní tlení, dojdete do věže babylonské. Druh a přítel váš vstřícně vám tam omyje prach z cesty.‘

Paní Patris, snažím se zjišťovat u pana Janoty, zda někdy chtěl jít na místa, kde starověk psal své dějiny. Kráčet tam, kde kdysi stála dnes neexistující sídla, a přiznám se Vám, že vůbec neví, o čem mluvím, neláká ho to.

Jste vedle, paní Patris.

Sestavu karet ze třetího večera, z posledního zamíchání si pamatuji přesně. Nechala jste mě sestavit řadu z devíti karet vedle sebe, poté jsem ubíral a doplňoval, veden vnitřním pocitem. Celý výsledný vzorec mi nedával zvláštní smysl. Pak jste mne však požádala, abych si zvolil jednu z karet, které mi zůstaly v  ruce, a doplnil ji k těm zbývajícím, které ležely na stole.

Nezlobte se, že musím přerušit dnešní psaní, je sedm hodin večer. K této věci se ale ještě vrátím, protože se nemohu ubránit podezření, že jste jednak hru s kartami manipulovala, a pak také přesvědčení, že Vaše interpretace byla programová. Pro tuto chvíli však budu muset končit.

Kapitola čtvrtá

Po odchodu obou lékařů měla mokré oči, ale byla příliš unavená, než aby si celou skutečnost mohla uvědomit, a brzo usnula.

Když se probudila, nejasně vnímala, že ji tíží nějaká starost. Co to jenom bylo? Za chvíli dokázala posbírat roztříštěné myšlenky a vzpomenout si na slova primáře Lexy. Ať se obrátila, na kterou chtěla stranu, ať měla oči zavřené anebo zírala do bílého stropu, zněla jí ta věta v uších.

„Víte, Lindo, pořád jsme ještě článkem přírody a je stále dost bolesti, které můžeme jenom přihlížet. Život tím ale rozhodně nekončí.“

Má vůbec cenu se o něco ještě snažit? kladla si otázku za otázkou. Proč právě já jsem ta, které to není dopřáno? Bude mě vůbec někdo chtít? Vždyť vlastně vůbec nejsem ženská.

Slzy se jí koulely z koutků očí do polštáře a bolelo ji všechno po těle i uvnitř.

On si řekne článek přírody, a sám má určitě hromadu dětí. Na to, co mi tady vyprávěl, už si určitě ani nevzpomene. Operace za operací a pracovní den končí.

Strop jí plaval před očima a všechno v pokoji se jí najednou zdálo nemístně veselé. Na protější stěně visel zarámovaný obraz Karlštejna uprostřed léta a vedle propagační leták s ovocem.

Ať jdou všichni k čertu! Teď byla ta chvíle, kdy se jí vůbec nechtělo žít. Kvůli komu? Když tu štafetu nepošle dál? Vůbec nepostřehla, že někdo zaklepal a pak i vstoupil. Teprve opojná vůně růží ji přiměla k pozornosti.

„Lindo, jak je?“ Hlas bratra byl nezúčastněný. Jak mu má odpovědět na takovou otázku? Proč sem vůbec chodil? Prohlédnout si ji? Neodpověděla a raději otočila obličej na druhou stranu. Chytil ji za rameno, až jí tělem projela horkost. „Lindo, mluvil jsem s primářem, prý se to povedlo bezvadně.“ Radoval se, jako by vyhrál v kartách. Měla pocit, že se jí Dan vysmívá, ale takový on nikdy nebyl.

„Nech mě,“ odsekla mu cizím hlasem, „jdi pryč, prosím tě. Co chceš?“

„Lindo, tak už se vzpamatuj!“ Odmlčel se a dodal: „Primář mi všechno řekl. O těch potížích a o té vrozené vadě.“

„O jakých potížích? A o jaké vrozené vadě? Prosím tě, odejdi. Přišel ses vyptávat, nebo mě litovat? Jdi za těma svýma holkama!“ křičela s pláčem na bratra, který sám přesně nevěděl, co má říkat. Nerozuměl psychologii, ale sestru měl rád a chtěl jí pomoct. Jenomže asi nezačal nejlépe. Kdo se v tom má taky vyznat? Neuměle, ale se srdcem plným pochopení, pokračoval.

„Sama přece víš, že doktoři třeba něco řeknou a pak je to úplně jinak. Takových případů je hodně, to musíš vědět sama.“ Hlavu měla pořád obrácenou na druhou stranu, ale pozorně poslouchala každou jeho slabiku. „Pamatuješ, jako tomu dědkovi Puchlovi od nás z domu řekli, že už asi nikdy nebude slyšet? A pak jsem mu jednou za zadkem zkusil říct Puchejř. Však to přece víš.“

Linda sáhla pod polštář pod kapesník a vysmrkala se. I přes slzy ji ta vzpomínka na rozběsněného Puchejře a prchajícího Dana rozesmála. Otočila se k bratrovi, ale pořád se mu nechtěla podívat do obličeje. Téměř nesrozumitelně promluvila.

„Jenomže Puchejř měl naslouchadlo.“

„Jaké naslouchadlo? Z ucha mu akorát trčel drát. A pokud tam snad naslouchadlo měl, tak to byla jenom špinavá koule. Ten musel mít sluch jako kolouch, když i přesto slyšel.“

„Puchejř měl naslouchadlo a ty to, Dane, dobře víš.“

„Tak vidíš. Byl hluchej jak tykev.“

Linda vysoukala zpod přikrývky ruku a sevřela bratrovu dlaň.

„Máma to ví?“ zeptala se už klidněji.

„Teď zrovna mluví s primářem. Za chvilku přijde.“

„Dane, nikomu nic neříkej, slib mi to.“

„Ty jsi fakt praštěná, Lindo. Jednak nevím, proč bych to měl dát vysílat, a pak, tvrdím, poslouchej dobře, za druhé já tvrdím, že to vůbec není uzavřená věc. Nic se nejí rovnou a vařící.“ Teprve teď se modré oči pod blond ofinou usmály. Dan věděl moc dobře, že má velice hezkou sestru. Byl na to taky patřičně hrdý. Ale teď mu připadala ještě půvabnější než kdy dřív. Jako by mu tělem projela vůle a chuť bránit ji a postavit se takové nespravedlnosti přírody. Udělal by cokoli, jen aby viděl Lindu takovou, jaká vždycky bývala. Rozesmátou, plnou optimismu, chuti do života, nabitou zájmem o všechno kolem sebe. Měl představu jen jediné možné cesty k Lindinu štěstí. Ovšem teď, kdy seděl na nemocniční židli u její postele a vléval neobratně a přece účinně novou krev do jejího těla, nemohl tušit, co strojí život, ten nevyzpytatelný režisér.

*

Navazuji až teď, kdy je druhý den ráno. Pan Janota má pocit, že mu chci ublížit, ale někdy se obávám, že ohrožený jsem zde já. Paní Patris, jsme tady pouze my dva a jeho jednání není předvídatelné. Už jsem se jednou probudil úlekem, když jsem viděl, že stojí nad mým lůžkem. Ptal jsem se ho, co chce, a ihned jsem rozsvítil. Měl v ruce povlak ze svého polštáře a okamžitě se provinile omlouval, že chtěl pouze setřít prach na mé noční lampě. Stalo se to minulou středu a přiznám se, že od té doby špatně spím.

Lang měl důvod úzkostně přemítat, kde Janota teď je. Oči stočil ostře do obou levých, pak do obou pravých koutků, aniž pohnul hlavou. Došel k přesvědčení, že všechno je bezpečné.

Navážu však na své včerejší nedokončené psaní.

Podle Vašeho pokynu jsem tehdy vzal jednu kartu a doplnil ji k celkovému obrazci jen tak intuitivně, jak jste požadovala. Teprve v tu chvíli jsem si všiml, že hledím na dva kříže. Jeden z nich měl trám z pěti karet a ten druhý ze tří. Každý z nich měl ve svém středu srdcovou kartu. Ten větší eso a ten menší svrška. Nejdříve jsem se usmál, ale když jsem viděl Vaši tvář, jak jste se odtáhla od stolku a jak jste se vážně na mě podívala, vylekal jsem se.

Váš komentář zněl chmurně, a jistě se nedivíte, že mi dlouho lpěl v uších. Pronesla jste tehdy doslova:

‚A vás dotkne se věčná temnota.‘

Paní Patris, někdy mívám podmínky k psaní vhodnější, jindy horší. Pan Janota přechází za mnou, když jsem skloněný nad svým psaním. Na nic se neptá. Někdy se zastaví přímo za mými zády a jen tak nehybně stojí. Dnes to činí od rána. Své psaní se pokaždé snažím skrýt rameny a dlaněmi. On mlčky stojí. Před chvílí měl v ruce příbor, teď tkaničky z bot. Nemohu se soustředit na psaní, budu pokračovat, až budu mít vhodnější podmínky.

Pan Janota se ztratil v minulosti. Lang o tom přesvědčoval sám sebe a chtěl tomu věřit. Bylo to ale těžké.

Chci být však spravedlivý, a tak musím připustit něco, co se mi jevilo velice průzračné tehdy a teprve zpětně jsem se ptal sám sebe, jak jste to mohla vědět. To bylo hned při našem prvním setkání. Pochválil jsem ten Váš dům. Pro tu podivnou architekturu a zvláštní duch. Tehdy jste prorokovala jeho budoucnost docela prozaicky a bez nesrozumitelných metafor. Vy jste se na mě podívala a docela obyčejně prohodila:

‚To tady nezůstane. Všechno půjde pryč. Tady bude hotel.‘

Ptal jsem se kdy a ještě jsem zmínil, že je to škoda. Vy jste řekla, že nevíte kdy, prostě vám to vyšlo. Usmíval jsem se a nic neříkal.

Teprve po ukončení studia jsem se čirou náhodou při jedné přednášce pro nastávající matky setkal s místní radní a rozpovídali jsme se o plánované tváři Vaší čtvrti. Rozhoduje se mezi parkovou úpravou, obchodním centrem a hotelem, nic však není zatím jasné, svěřila mi tehdy. Vím, že něco v tom je. Vám se to nějak doneslo.

Jak jsem naznačil, situace na oddělení se vyvinula trochu mimo mou kontrolu. Částečně v souvislosti s tím byla přijata na oddělení nová sestra. Jednou během oběda si ke mně přisedla. Její sestra, tehdy medička, byla jednou z těch dvou studentek, které mě k Vám svým mejdanovým vyprávěním přivedly. To byla ta, co jste jí věštila, že se bude plavit na lodi a pak se zachytí o kormidlo. Kromě toho, že mi dala Vaši novou adresu, podělila se o svou vlastní zkušenost.

Byla za Vámi rovněž. Stejně jako my všichni i ona si s digitální přesností pamatuje Vaše slova. Nechal jsem si od ní podrobně všechno vyprávět a později jsem ji poprosil o několik poznámek. Nemám je teď u sebe, ale docela přesně si pamatuji text.

‚… a přes práh, přes nějž vás přenese, vidím vzklenutý dlouhý krok. Mnoho kroků. To je ta vzdálenost mezi zeleným králem a srdcovou devítkou…‘

Vážená paní Patris, chovám k Vám úctu jako ke každému člověku určitého věku. Přesto však dovolte, abych se pokusil vnést trochu světla do Vašich nejasných spletitých výroků. Proč zrovna devítkou? Proč zelený král? Pokud vím, zdravotní sestra, o níž hovořím, se spolu se svým mužem přistěhovala v  létě, a když se v září, ano v září to bylo, brali, nebylo to od radnice k jejich novému prahu nijak daleko. Jak si pak vyložit mnoho kroků? Kdo je ten Zelený král? Váš výklad byl pouhým odhadem, protože prostě byla ve věku na vdávání. To je všechno. Vím bezpečně, že v době svatby žili již v místě současného bydliště. Protože její muž, i když je inženýr, dnes dělá řidiče sanitky v naší nemocnici, mohu se ho zeptat. Možná se mu ani jeho mladá žena Vaší věštbou nepochlubila. Vždyť v té době možná ještě žil v Rosariu v Argentině, odkud pochází, nebo tehdy už studoval v Brně Vysokou školu lesnickou, to nevím. Je možné, že jste si nás popletla! Tak je to, paní Patris! To on má co do činění s lesem a, chcete-li, se zahradnictvím a vegetací. To on se Vám hodí do té Vaší mapy! Zjistím to, a vyvrátím Vám Vaše dohady.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dopis do ticha.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.

Obsah

1. Kapitola první

2. Kapitola druhá

3. Kapitola třetí

4. Kapitola čtvrtá

5. Kapitola pátá

6. Kapitola šestá

7. Kapitola sedmá

8. Kapitola osmá

9. Kapitola devátá

10. Kapitola desátá

11. Kapitola jedenáctá

12. Kapitola dvanáctá

13. Kapitola třináctá

14. Kapitola čtrnáctá

15. Kapitola patnáctá

16. Kapitola šestnáctá

17. Kapitola sedmnáctá

18. Kapitola osmnáctá

19. Kapitola devatenáctá

20. Kapitola dvacátá

21. Kapitola dvacátá prvá

22. Kapitola dvacátá druhá

23. Kapitola dvacátá třetí

24. Kapitola dvacátá čtvrtá

25. Kapitola dvacátá pátá

26. Kapitola dvacátá šestá

27. Kapitola dvacátá sedmá

28. Kapitola dvacátá osmá

29. Kapitola dvacátá devátá

30. Kapitola třicátá

31. Kapitola třicátá prvá

32. Kapitola třicátá druhá

33. Kapitola třicátá třetí

34. Kapitola třicátá čtvrtá

35. Kapitola třicátá pátá

36. Kapitola třicátá šestá

37. Kapitola třicátá sedmá

38. Kapitola třicátá osmá

39. Kapitola třicátá devátá

Landmarks

1. Cover

2. Table of Contents