motto

IRENA

OBERMANNOVÁ

DIVNOVLÁSKY

Praha 2013

© Irena Obermannová, 2000

Cover photography © Jan Saudek, 2013

ISBN 978-80-7246-657-3

Obsah

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

1. kapitola

Až nebudu mít nic

než sebe samu

přijde malý princ

po vlnolamu

křišťálově sám.

Odvede mě

do varhan.

Kout světa, ve kterém se tento příběh odehrál, byl malebný, romantický a ne vždy zcela bezpečný. Někdo dokonce tvrdil, že se tu nedá žít. Každopádně existovali i takoví šťastní lidé, kterým nic jiného nezbývalo. Pokud se tito vyvolení dokázali po zuby vyzbrojit drsným humorem a dobrodružnou vervou zlatokopů, pak svoji zemi vroucně milovali.

Nebyla ještě dlouho sama. Vlastně nebyla vůbec sama.

Xénie frčela ve své stodváce plné dvou sladkých děvčátek směrem k bezstarostnému víkendu. Ještě sedmdesát kilometrů a chalupa plná přátel, kteří se rozhodli, že s nimi dva dny vydrží, je sevře ve své náruči.

„Debile,” zahemžila se Kristýna na zadním sedadle.

„Mamíí! Ať mě nechá,” zapištěla Justýna.

Xénie pohlédla do zpětného zrcátka a hluboce vzdychla.

Od té doby, co se v Praze měnila čísla telefonů, jako by všem kdosi přečísloval data narození, určil jiné osudy, vryl jiné čáry do dlaní. Od té doby, co Xéniin telefon začínal šestkou, náležela její šťastná hvězda někomu jinému.

V malém zrcátku působily děti jako malé saně. Xénie se otřásla.

Možná by Kristýna ve svých třinácti vyhlížela jako dospělá, nebýt jazyka vyplazeného tak dlouho, že z něj pomalu a nezvratně stékaly sliny do Justýniných vlásků, které pod sebou starší sestra škubala v neúprosném sevření.

„Debile, debile, debile,” opakovala také Justýna, seč mohla, naštěstí tedy ne moc hlasitě.

Mohla by zastavit a odejít, pomyslela si Xénie a pohlédla napříč zelenou loukou, ozdobenou rybníkem.

Pohled na vodní hladinu, třpytivou, neměnnou a odvěkou, jí neudělal moc dobře. Kromě toho, že se strachovala světa, v němž se měnili lidé, telefony a hvězdy ztrácely svůj směr, ji poslední dobou ze všeho nejvíc děsily malebné kouty jako stvořené pro rodinnou idylku.

Na břehu rybníčka stál malý útulný domek, bezpochyby plný milých lidí typu máma, táta, pět dětí, koní, slepic, růží, pět vůní bylinek a pět odstínů západu slunce.

Pohlédla znovu do zrcátka. Kristýnin jazyk vyschl a postupně fialověl. Možná děvčátko zcepenělo, napadlo Xénii, aniž byla schopna analyzovat, zda to v ní vyvolalo úlevu, či obavy.

Zato mámení, které k ní vysílala lesklá vodní plocha, rozpoznávala velmi dobře. Ten rybník by se nejspíš mohl stát jejím koutem světa, napadlo ji v okamžiku, který uběhl rychleji, než měl.

Xénie, její dvě dcery a jejich stodváca vězely v příkopě. A byly v něm zatraceně samy.

Život je nádherný, opakovala si umanutě Xénie.

„Co budeme dělat?” zeptala se Justýna vylekaně.

„Jí se neptej, ona je rozvedená,” odpověděla Kristýna. S jejím jazykem bylo tedy všechno v pořádku.

„Co budeme dělat?” zeptala se tedy malá tentokrát sestry.

Justýně bylo už sedm let, a tak její okolí začínalo pomalu chápat, že její nepraktičnost nesouvisí s věkem.

„Svlíkat se a běhat.”

Kristýna se rozběhla po louce trhat pampelišky. Brzy nasadila sestřičce na hlavu věnec, znovu na ni vyplázla jazyk a na závěr se usmála.

„Dokud nepřijede traktor,” dodala.

Objevil se v zatáčce se samozřejmostí vycházejícího slunce.

Někdy by život mohl být banálnější, zatoužila Xénie, posadila si na hlavu věneček a zamávala.

„Kde vězíte tak dlouho?” zeptala se řidiče.

„Volala jste mě?” vykoukl traktorista překvapeně.

„Máma volá vždy telepaticky,” vysvětlila Kristýna.

Traktorista seskočil a chvíli si je prohlížel.

Nevypadaly zcela standardně. Justýna na sobě měla růžové plesové šaty s vlečkou, Kristýna tři hippie sukně: jednu dlouhou, druhou delší, třetí nejdelší. Xénie byla oblečena v krátkých lesklých šatečkách, které na ni zbyly z Kristýnina popového období.

„Hezký věnečky,” zabručel traktorista na okraj, než začal obhlížet terén. Když spatřil stodvácu vzhůru nohama, zděsil se.

„Na co jste myslela, paninko?” „Na vás,” odsekla Xénie.

„Maminka myslela na počátek, prostředek a konec světa. Maminka je spisovatelka. Nesnáší, když jí někdo říká paninko.” Kristýna se dívala jejich zachránci zpříma do očí a vyslovovala nebývale zřetelně.

„Mohu vám nějak pomoct?” optala se. „Tipla bych, že náš vůz je v prdeli.”

Justýna se roztančila zabláceným příkopem a Xénie si sedla na bobek, aby ve vesmírných prostorách zabírala méně místa. Bylo jí už třicet šest let a její okolí stále odmítalo chápat, že její nepraktičnost nesouvisí s věkem.

Kristýna spolu s traktoristou sestoupili k zvrknutému autu a tvářili se velmi vážně.

„Možná maminka myslela na manžela,” pokusil se ten dobrý muž o vtip.

Kristýna ho zpražila pohledem, což jí šlo velmi dobře zhruba od té doby, kdy odhodila brýle a každé ráno si s hekáním vrážela do očí čočky. „Naše maminka nemá manžela,” upřesnila.

Traktorista se stal o něco zádumčivější. Navzdory velkému břichu se svižně sehnul, aby viděl pod auto.

„Naše maminka hledá seriózního, dobře zaopatřeného a dobře vyhlížejícího pána,” rozprávěla Kristýna s pohledem kriticky upřeným na mužovy umouněné montérky.

„Tak to jo,” vylezl zpod auta, jako by se mu ulevilo.

„Jenže to neví. Vím to jenom já,” pravila Kristýna.

„A teď i já,” doplnil ji. „Poslouchej, děvče, to bude problém.” Mínil tím osud jejich automobilu.

„Tušila jsem to,” pokývala hlavou Kristýna.

Vyhrnula si nejdelší sukni, aby se také ona mohla sehnout a zhodnotit situaci.

Justýně se konečně podařilo roztočit v piruetě krajkové šaty dokola.

„Paninko!” zvolal muž.

Jen velmi nerada opustila Xénie svoji minimalistickou polohu.

Netrvalo dlouho a všechny tři seděly v kabině traktoru vlekoucího na laně vrak jejich zlaté stodváci, posledního to nástroje k vytváření rodinné selanky. Stodvácou jezdily na výlety, na chalupu, na návštěvy, na večírky. Teď zbývalo pořídit si trakař nebo pluh. Kristýna možná znala i jiná řešení, ale Xénie o nich nic nevěděla.

Funus se děl bez muziky a beze slov. Se zrakem upřeným dozadu na nebožku přemítala Xénie, co všechno může podle numerologie plynout ze změny telefonu. Pro jistotu objala své holčičky každou z jedné strany, protože si byla jistá, že na několik málo gest jsou všechny čáry krátké. Fúrijky se k ní přivinuly, jako by mohli tři šneci žít v jedné ulitě.

„Kdyby vás to zajímalo, jmenuju se Béda,” zabručel jejich dobrodinec.

„Méďa Béďa?” ožila Justýna.

„Bedřich,” upřesnil. „Jenomže to zní hrozně škrobeně.”

„Béďa je prďácký,” snažila se Kristýna nevyprsknout.

„Já jsem zase Xénie, těší mě,” zachraňovala situaci Xénie a podávala traktoristovi ruku. Sevřel ji, až jí klouby zapraštěly. „Jejda, promiňte, paninko. To jsem ale buran.”

Xénie si ruku okatě protřepávala.

„To nic, už jsem zažila horší věci.” „Jejda, promiňte. Chtěl jsem říct Xénie.” „Já jsem Justýna a moje ségra se jmenuje Kristýna,” malá podávala muži ručku. Stiskl ji tak něžně, jak dokázal.

Cesta vesele ubíhala. Vidina víkendu na chalupě pomalu zapadala spolu se sluncem. Za oknem traktoru se míhala neznámá krajina, les, planina, kopec, údolí. Z vyvýšeného prostranství traktoru působila ta zem malebně, ale Xénie věděla své. V domcích se rozsvěcovala okna, za záclonami prosvítaly obrysy rodinek usedajících ke společné večeři. Pohled na traktoristu byl snesitelnější. Umouněnýma tlapama svíral veliký volant a jeho opálená fousatá tvář vyzařovala bohorovný klid. Musí bejt úplně blbej, pomyslila si Xénie závistivě a nasála nosem pach z jeho montérek.

„No, dámy, přiznávám, že než jsem vás potkal, nevylezl jsem zrovna ze sprchy...,” usmál se.

„A odkud jsi vylezl?” zajímala se Justýna. „Z lesa. Svážel jsem dříví.” „Jůů. Ty seš buddhista?” „Proč myslíš?”

„Kristýna říká, že buddhisti mají vztah k přírodě.”

„Aha... to souhlasí, ale jiná kategorie by se pro mě nenašla, co říkáš, Kristýno?” Začínal se bavit.

„Můžete si vybrat,” zapojila se Kristýna blahosklonně do diskuse. „Lidstvo se dělí na buddhisty, pankáče a komerčáky.”

„To vás učí ve škole?” zajímal se Béda.

„Mohl bys bejt pankáč, kdybys na sobě trochu zapracoval,” radila Justýna. „Ale na komerčáka to moc nevidím.”

Traktorista se rozesmál.

„A co jste vy?” zeptal se.

„To se neříká,” zatvářila se Justýna tajemně. „To se musí poznat.”

„Zlatovlásky?” snažil se.

„To určitě,” odbyla ho Kristýna.

„My nikam nespadáme,” přisadila si Justýna.

„Hm... tak to jste divnovlásky,” zkusil to zas.

Kristýna obrátila oči v sloup, ale naštěstí jen mlčky.

„Tak jsme na místě,” zamluvil Béda svůj nedůvtip.

Les končil vrakovištěm. Jedna stodváca vedle druhé. Občas nějaký trabant, místy i něco lepšího. Xénii došlo, co budou vykopávat archeologové za tisíce let. Kosti sežere smog a hic z ozónových děr. Zbudou po nás stodváci, přemítala, zatímco Béda tlačil nebožku mezi ostatní torza.

„Hej, Xénie, potřebuju pomoct!” houkl na ni.

Byl fakt beznadějnej buran, jako by nestačilo, že jí nepomohl seskočit dolů z kabiny.

Při pohledu na její lesklé šatečky znejistěl. „Zkuste protáhnout zvenku ruku dírou po okýnku a točit volantem. Dívejte, támhle je volnej flek.”

Konečně stodváca vystoupí na nebesa. Však si to zaslouží. „Jste si jist, že nešla opravit?” zeptala se Xénie chmurně. „Můžete mluvit o štěstí, že se vám nic nestalo. Řekl bych, že to auto bylo životu nebezpečný. Chápete to vůbec, ženská bláznivá?”

Béda se rozohňoval. Xénie sklonila hlavu a špitla: „Můžete mi říct, co není životu nebezpečný?”

Béda však neslyšel. Nejspíš byl ke všem svým hrozným vlastnostem navíc hluchý. Prostě dřevorubec.

Také děvčátka vyskákala z traktoru. Každá si při tom starostlivě nadzdvihávala svůj druh sukénky.

„Hodím vás do Prahy,” nabídl se Béda, díky čemuž si Xénie uvědomila, jak děsně ji z traktorového randálu brní hlava.

„Jste moc hodnej, ale my už se nějak dopravíme...” „Jak myslíte,” trochu se namíchl. Z kapsy montérek vytáhl překvapivě bílou vizitku. „Umím kdeco spravit, taková pomoc se někdy hodí.”

„Děkuju,” řekla Xénie, snažíc se přehlušit autogen ve své hlavě.

Docela ráda viděla, že se Bédovo mohutné tělo vyhouplo nahoru do kabinky a traktor s burácením odjel.

Sedly si na zbytek kapoty jednoho vraku, aby se rozmyslely, co dál.

„To bylo děsný,” hekla Kristýna.

„Byl to hodný člověk,” napomenula ji Xénie.

„Taková kategorie neexistuje,” rozhodla Kristýna. „Měly bysme pro něj vytvořit speciální kolonku.”

„To se smí?” zajímala se Justýna.

„Když není zbytí... alespoň podkategorii,” přemítala Kristýna. „Buddhista-traktorista?” zkusila Justýna. „To je ono!” zatleskala Kristýna. „Máš dneska dobrej den, debile.”

„Bych písk, debile,” vyskočila Justýna. Xénie zkusila masírování spánků. A slunce zapadalo. „Jdem na stop,” zvedla se Xénie, když pochopila, že tu hlavu by si musela utrhnout.

V dálce zazářila dvě dálková světla. Xénie úpěnlivě mávla.

„Konečně komerčák!” vykřikla nadšeně Kristýna, když černý jaguár měkce zastavil.

2. kapitola

Můžou za to oni

mí démoni.

Jsem tma

jsem zlá

jsem v hrobě.

Mí démoni

mi nevoní.

A tobě?

V autě to vonělo, bylo tam měkce a teplo. Z magnetofonu vyhrávala netypicky Janáčkova Glagolská mše, Xéniin vkus.

Rozvalila se na předním sedadle a zavzpomínala na časy, které si zvykla považovat za lepší. Jezdívala v nich s tatínkem svých dětí na výlety plné něhy a legrace a všechny problémy se v těch chvílích jevily jako zanedbatelné a lehce přeskočitelné. Bohužel však jen v těch časech. Otec děvčátek zmizel v propadlišti dějin a Xénie se tím už netrápila. Mnohem víc ji rmoutilo, že nemá dost sil napěchovat rodinné výlety patřičnou dávkou něhy a legrace.

„Dneska je fakt legrace, viď, ségra,” pravila Justýna.

Sestra ji objala kolem ramen, čímž ji nenápadně sunula do svého klína. Justýnka se podrobila a vzápětí usnula. „Kolik vám to žere?” zeptala se Kristýna. Řidič se zasmál. „Proč se ptáš, slečno?” „Uvažuju o koupi vozu,” odvětila Kristýna.

„Tyhle starosti přenech tátovi,” zasmál se. „To není dobrej nápad,” odtušila Kristýna.

Až teď se Xénie odvážila odlepit zrak od předního skla a řidiče si prohlédnout.

Mohlo mu být kolem pětačtyřiceti, ale také možná mnohem víc, určitě hrál tenis, squash a biliár, obchodoval s exotickým ptactvem, vlastnil rozsáhlé sítě pizzerií a předsedal ruské mafii, jeho žena mu s láskou žehlila košile od Bosse, protože by nesnesla, aby to dělala jeho milenka, a jeho milenka mu s láskou stříhala vlasy, protože by nesnesla, aby to dělala jeho manželka. A on s láskou jezdí svým fárem, stopaře nebere, protože si nepotřebuje dokazovat, že je lidumil. Četbou příruček pro podnikatele se vyrovnal s tím, že lidumil není a nebude, což na jeho duši zanechalo několik drobných jizviček, které se ozývaly při náhlé změně počasí.

Venku začalo pršet.

„To se nebojíte jezdit stopem?” zeptal se Xénie. Také on si ji teď lépe prohlédl a jeho pozornost obzvlášť zaujaly lesklé a příliš krátké šaty.

„Bojíme,” vysoukala ze sebe Xénie temně.

Usmál se povzbudivě.

„Máte štěstí. Narazily jste na lidumila.”

Zasmál se jako nezbednej kluk. Přesně pro takové kluky měla Xénie slabost. Teprve poslední dobou si uvědomovala, že i u ní účinkuje to, čím vždycky hluboce opovrhovala, a sice že při výběru svých lásek nehledá u mužů žádné bohulibé vlastnosti, ale že je bohužel opravdu vysazená na černovlasé, brejlaté, bledé a vyzáblé muže s propadlým hrudníkem a cigaretou u úst. Čím více jejich charakter zhoršovala sarkastická inteligence se sklonem k nihilismu a závislosti na alkoholu, tím více Xénie tyto bídáky milovala.

„Odkud jedete?” zeptal se a upřeně se na Xénii zahleděl zpoza skel svých brýlí. Pleť měl mírně do zelena.

Xénie znejistěla.

„Byly jsme na pohřbu,” špitla. Teď znejistěl on.

„To je mi líto. Upřímnou soustrast.”

Zesílil Janáčkovy hlaholy. Na chvíli se rozhostilo mlčení.

„Čím jste, že máte tak dobrý auto?” zajímala se Kristýna s bezprostředností generace chystající se zúčtovat se starými pořádky jedním plavným skokem.

Xénie se na ni poplašeně otočila. Kristýna spiklenecky mrkla.

„Dobře tančím,” odpověděl a usmál se na Xénii. „A čím jste vy?”

Ani ona mu nehodlala odpovědět, ale bohužel Kristýna si navykla vorat za matku spoustu věcí.

„Máma je spisovatelka,” pronesla tónem, který Xénie extrémně nesnášela.

Tanečník hvízdl. A zase se rozesmál. A zase jako nezbeda. Také Xénie se smála. Dneska poprvé na celé kolo. Jak by ne, když jejich průšvihy tak dokonale kulminovaly. Po tvářích se jí kutálely hysterické slzy. Přinášely bohorovný klid.

S neznámým chlapem, v neznámé krajině, spolu se svou zvrácenou rozvrácenou rodinou, v prudkém lijáku, v němž nebylo vidno ani živáčka.

„Víte, že bych vás mohl zabít?”

„Víme,” kuckala se Xénie smíchy.

„Předpokládám, že nikdo neví, že jste nastoupily ke mně do auta?”

„Vy jste taky spisovatel?” zamračila se Kristýna.

Neodpověděl.

Jen strhl volant a sjížděl z hlavní silnice.

Xénie s Kristýnou oněměly hrůzou. Jaguár tlumil skvělým pérováním nárazy hrbolaté lesní cesty, ale Xénie přesto drkotala zubama. Ke všemu se probudila Justýna. Zastavil.

„Jste šílená nebo co?” zařval.

„Šílená manželka,” špitla Xénie a doufala, že znásilňovat začne od ní, aby holky stihly utéct.

„Vypadáte na to.”

„Už jsme doma?” zakňourala Justýna.

Kristýna se konečně vzpamatovala a začala řvát.

„Správně, děvčátko,” pochválil ji, „tady se nikoho nedovoláš. A dveře jsou pochopitelně zavřený.”

Kristýna zmlkla. Dívala se mu do očí vyplašeným dětským pohledem. Chvíli to vydržel.

Ne moc dlouho.

„Ledaže bych vám pomohl já. Pověz mi, slečno, o čem tvá matka píše?”

Usmál se.

„O mně,” řekla Kristýna. „O mně,” zdůraznila Justýna.

„Je to erotický,” přitvrdila Kristýna, a že byla statečná, kouzelně se usmála. „Hm. Dáte mi to přečíst?”

Xénie si oddechla. Kristýna také. Justýna jí ulehla do klína.

„Ani za nic,” řekla Xénie. „Váš způsob tance mi nesedí. Vraťte se na silnici, nebo vás zabiju.”

Byli zpátky vzápětí.

Pobaveně se zasmál. Tentokrát j to srdce nedrásalo. Motor předl a přestalo pršet. Praha se rychle blížila. Xénie mlčela. Další netradiční víkend teprve začínal.

„Tady si vystoupíme,” prohlásila na první stanici tramvaje. Zastavil. Vyběhl z auta. Otvíral jí galantně dveře. „Odpustíte mi to?” zeptal se.

„Ne.”

Sáhl do kapsy saka a vtiskl jí do ruky vizitku. „Možná byste měla,” řekl sebejistě, než jaguár vyrazil kočičím skokem do dálky.

Xénie si nandávala na záda baťoh. Kristýna také. Domů jim zbýval lán světa.

„Hele, ségra, nebyl on spíš pankáč?” zeptala se Justýna.

Kristýna chňapla matce po vizitce.

„Ba ne. Byl to producent,” pronesla velmi pateticky. „A navíc zločinec,” zpražila ji Xénie.

„Tvůj typ,” oplatila jí Kristýna. „Možná by mi mohl koupit martensky.”

Domů dorazily za úplné tmy.

Přesto bylo okno v přízemí dokořán a paní Pucalová se v něm rozvalovala do všech stran, aby dala přicházející trojici jasně na srozuměnou, že na obzoru je další malér.

Odjely stodvácou a vracejí se bez ní. Navíc jen za několik málo hodin, což je na začátku víkendu vyloženě nemravné.

Už delší čas Xénie věděla, že od té doby, co je tatínek jejích dětí ponechal napospas jejich vlastnímu štěstí, k nim lidé z domu přistupovali s podezíravým odstupem, jako by s nimi nebylo všechno v pořádku. To, že Xénie nenaříkala, nerozebírala s nimi na chodbách rodinný rozpočet a že nepokládala pod frekventovaným oknem v přízemí v zájmu sousedského klábosení igelitky plné masa, vztah ostatních nájemníků k jejich podivné trojce jen zhoršovalo. Většina sousedů považovala bezprostřední chování jejích dcer za zbytečně výstřední a neměli pochopení ani pro jejich sympatické kamarády.

„Jé, ahoj Dýdo!” Justýna se hrnula v ústrety Xéniinu příteli Davidovi, kterého si majetnicky přivlastnila.

„Přišel sis se mnou zahrát na klavír, viď,” objímala ho a líbala.

„To určitě,” usadila ji Kristýna. „Přišel si se mnou zahrát šachy, viď, Davídku.”

Dlouhovlasý David seděl na schodech jejich domu přesně tak, aby ho každý, kdo chtěl dovnitř nebo ven, musel překročit, obejít nebo zašlápnout. Mobilním telefonem si hlasitě vyřizoval své záležitosti.

Vzhledem k tomu, že kouřil jointa, vypadal jako bohém a byl bohém, Xénii došlo, proč zůstalo okno v přízemí navzdory nepřízni počasí otevřeno.

„Dobrý den,” zakřičela do něj z plných plic a mírně se poklonila.

Nebylo to nic platné. Pucalka je bez hlesu sledovala ostřížím pohledem.

„Kde jste? Sedím tu už hodinu,” stěžoval si David.

Xénii jeho sdělení opravdu nepotěšilo.

„Na chalupě,” vysvětlila Justýna.

„Aha.”

Jednou z nejmilejších Davidových vlastností bylo, že ho nikdy nic nepřekvapilo. Byl absolutní mimoň a Xénie do něho byla po uši zamilovaná. Zrovna tak Justýna a zrovna tak Kristýna.

Xénie odemkla domovní dveře, Dýdo popadl všechny jejich tašky a konečně zmizeli z veřejného prostranství.

Odemkla byt. Všichni se nahrnuli do předsíně v botách oblemcaných blátem promíseným s lučními květy a spontánně pokračovali do obýváku. Přesněji ke klavíru, kam Justýna bez okolků Davida vlekla.

Velkou Xéniinou výhodou i nevýhodou současně bylo, že David skutečně ovládal obě největší záliby jejích rozdílných dcer. Hrál výborně na klavír. Jeho vášní se stal jistý menuet pro čtyři ruce, který už měli s Justýnou tak dobře secvičený, že na sebe stíhali v tříčtvrťových pomlkách vilně jukat.

A také hrál výborně šachy. Stále ještě se mu dařilo Kristýnu porážet, čímž její lásku k němu udržoval ve skvělé kondici. Xénie ho podezírala, že spíše než za ní k nim chodí na partičku šachů a hrát na klavír. Teď však se jí to hodilo, mohla aspoň v klidu vypakovat a jako vždycky udělat k večeři tousty se sýrem.

„Jů, tousty,” zašuměla Justýna a zaškobrtla v menuetu.

„Bezva,” mlaskla si Kristýna a obsazovala šachovnici figurkami.

„Bílý nebo černý?” houkla na Dýdu.

Trvalo dlouho, než šla děvčátka spát, vysílena vzájemnou žárlivostí na Davidovu přízeň, kterou on tak spravedlivě dělil mezi obě dvě. Jen Xénii vynechával.

A pak se na sebe vrhli.

Sex byla poslední dobou jediná věc, která Xénii posilovala na duchu. Často si jen to slovo dokola opakovala, jako když se mimino učí říkat mámo. To slovo bylo tak hrozné, tak cizojazyčné a tak beznadějně krátké, až v tom bylo cosi mystického. Pokud Xénie skutečně byla spisovatelka, poslední dobou se to projevovalo hlavně tím, že stále myslela na sex, tedy na slovo sex, a hrozně mu záviděla. Znovu a znovu se snažila praxí proniknout do jeho ezoterické podstaty.

Sex měl na rozdíl od jejího jména X až na konci, jako křižovatku dvou lidí, kteří se jednou protnou, aniž se odchýlili ze svého směru, a přesto tvoří obrazec schopný různých výrazů. Xénie neuměla toto slovo užívat na papíře a teprve ve svých šestatřiceti letech se učila užívat si ho v životě. A ke svému překvapení zjistila, že to jde.

Vzrušovala ji představa, že po světě chodí člověk, jehož pot a všechny ty další náležitosti by pro ni byly natolik libé, že kdyby ho potkala, musela by za ním jít jako za krysařem, dokud by ji nevyvedl kamsi zcela jinam, nepovalil ji a nedělal s ní sex s nezávazným průsečíkem uprostřed. Slovo milování bylo typicky českým pseudobásnickým výrazem vhodným pro vážné sblížení muže a ženy nebo muže a raketoplánu, ale rozhodně se míjelo se sprostou, hravou a excelentní drsností vlastní cizímu slovu sex, sex, sex.

Možná by se mohlo zdát, že Xénie byla posedlá sexem, ale to by znamenalo scestný výklad její náruživosti. Xénie byla nesmírně vybíravá. Až jí bude sedmdesát pět, půjde do postele jen s Pánembohem. Její selekce vhodných partnerů se neřídila žádnými sdělitelnými pravidly, jisté bylo jen to, že zatím se spokojovala s polobohy. Brejle, nezdravá barva pleti (byla trochu rasistka), nezdravé názory, propadlá hruď a pak oči... I přes deset dioptrií musely hořet sžíravým plamenem. Možná to vypadá, jako by se Xénie zaměřovala výhradně na neperspektivní muže. Nebyla to pravda. Xénie nemohla za to, že v této době bylo s úspěšnými muži cosi v nepořádku. Alespoň s těmi, na které stihla narazit.

Zvláštní na tom bylo, že magičnost sexu si začala uvědomovat, až když se rozvedla.

Teprve tehdy ji napadlo mrknout na někoho okem nebo poslat někoho do háje. Před svým bývalým mužem nikdy nekroutila zadkem. Nikdy ho neznásilnila. V manželství ji nenapadla spousta věcí.

Jako včera. Šla po ulici, byl bílý den a prasklo potrubí. Uprostřed chodníku se skvěla díra a v ní pět kopáčů. Na každou, která prošla kolem, zahvízdali. Úspěch u nich měly ženy hezké i škaredé, staré i mladé, všechny. Až na Xénii. Bylo to proto, že když je míjela, uznale hvízdla. Zastavila se na kraji jámy, zavřela oči a zhluboka nasála jejich propocená těla. Takhle voněli neandrtálci, napadlo ji a chvíli bojovala s pokušením skočit do jámy. Jenže oni se usilovně pustili do práce. Srabáci, pomyslela si, ale jako už tolikrát v životě zase neměla pravdu. Teprve mnohem později měla přijít na to, že muži nehledají u žen upřímnost, ale zvláštní druh kolébaní a každé prudší vychýlení z jeho konejšivého směru je okamžitě vyplaší.

Tak třeba předevčírem. Jela metrem a naproti ní seděl nevýrazný padesátník bez brýlí a nespouštěl z ní oči. Když se uvolnilo místo vedle ní, přisedl si. Odsunula se. Z neznámých důvodů hrála podle pravidel. Přisunul se. Cítila, jak se na ni ze strany dívá. Ani nedutala. Začínala tušit, jak malinkatá je v něm dušička. Zahlédla špičky jeho umělohmotných mokasínů se střapečkem, jeho tesilky i aktovku z nepravé kůže. Konvenční úředník ze státního podniku. Plat dvanáct tisíc hrubého a ještě dva tácy ušetří. Jeho manželka nosí melír a pět zlatých řetízků a nalepené nehty s ozdůbkami. Přisunul se k ní ještě o kus. Přesněji, nalepil se na ni, jak to jen šlo. Dotčeně na něj pohlédla. No dovolte, říkaly její oči. Sebral všechnu svoji odvahu.

„Krásně voníte,” šeptl jí do ucha mile.

Překvapilo ji to. Nevěděla, co by řekla. Najednou zatoužila nějak ho povzbudit, pochválit ho, že to dokázal. Ale v náhlém zajetí konvencí se ještě o kousek odsunula a důrazně odfrkla.

Příští stanici vystoupil zalitý potem. Určitě se hrozně styděl.

Možná ho napadlo, jestli není úchyl. Každopádně už nikdy nic podobného neudělá.

Zachovala se jako fouňa. Nadosmrti ho poznamenala. Hrozná představa. Měla mu svlíknout tesilky... Hned zítra to napravím, umínila si. Čímž nadosmrti poznamenala pět kopáčů.

Se sexem prostě byla potíž. Všichni se potkávali a nepotkávali a vycházelo to nastejno.

Ale Xénie potkala Dýdu. Řekla si s ním nejmenší počet slov ze všech mužů svého života. Bavil se výhradně s jejími dětmi. Spolu se jen váleli. Bylo by to nemravný, kdyby to nebylo zázračný. Mísili se z těla do těla navzdory tomu, že Dýdovi skoro nikdy nestál, protože většinou byl úplně zhulenej. I tak slyšeli zvuky pralesa.

A pak David vstal a šel.

Xénie ho vyprovázela ke dveřím, opřela se nahými zády o zeď, jen to zastudilo, a zeptala se:

„Kdy přijdeš?

„Nikdy,” řekl Dýdo. A nelhal.

3. kapitola

Krysy

mi visí

v dnech.

Nahoru

dolů

padá tvůj dech.

Válím se s tebou

na výsostech.

Xénie zkrátka byla sama jako kůl v plotě.

Nezaujatým pozorovatelům se to však jevilo právě naopak. „Dobrý den,” pozdravila ráno sousedku paní Blůmovou.

Nikdo neodpověděl.

Jen Vlkodlak se Xénii otřel o nohu. Pohladila ho po hřbetě. „Kšá, potvoro!” zakřičela Blůmová a nebylo zcela zřejmé, na koho.

Ale jen do té doby, než Vlkodlakovi uštědřila na svůj věk velmi mocný kopanec.

Vlkodlak ji stejně jako Xénie rozčiloval. Vlkodlak byl toulavý kocour. Šel z něj strach. Díky stravě z přerostlých krys a přeplněných popelnic byl na spořádaného kocoura poněkud maximální. Také jeho oči svítily víc. Hořely jak koudele. Za úplňku Xénie někdy slýchávala Vlkodlaka kvílet divé písně. Střídavě před ním prchala a střídavě se snažila vlichotit do jeho přízně.

Její vztah k paní Blůmové byl ostatně podobný, a tak nyní Xénie po sousedsku rozšafně vzdychla:

„Jednou nás všechny sežere.”

Zase jí však nikdo neodpověděl. Vlkodlak se naježil a několikrát máchl ocasem do vzduchu, jako by roztáčel vrtuli. Pak na Blůmovou skočil a povalil ji na zem. Xénie vykřikla. Ale nestalo se, co před chvilkou předpovídala. Vlkodlak Blůmové podélně olízl obličej a zmizel jak dým.

„Nestalo se vám nic?” Xénie nabízela ruku.

Blůmová se čiperně vymrštila bez její pomoci. Oči jí hořely jak koudele.

Moje tlapy měsíční mapy beze jmen Otisky drápů na pařátu vedou ven.

Zazpívala. Pohladila Xénii po vlasech. Odtančila. Nedalo se přehlédnout, jakou kočičí ladnost její pohyby najednou získaly.

Xénie si promnula oči. Stála na prázdné chodbě domu dočista sama.

Ze schránky se na ni vyvalily dopisy. Celý život očekávala ten jeden zásadně milostný, a proto také dnes trhala obálky a účty s pomalou obřadností. Znechuceně je házela do kapsy. Ten poslední si schovala na potom. Nikdy nepřestávala věřit v nemožné.

Že jí jednou napíše.

Vážená dámo, vzhledem k tomu, že Vaše máti je sirotek, jejíž původ je obestřen tajemstvím, píši Vám v jisté romantické záležitosti. Je mi potěšením sdělit Vám, že jsem byl od Vaší paní matky chirurgicky odřezán coby její siamské dvojče. Přijeďte obě brzy.

Líbá strýc Kurt (Vonnegut)

Xénie se nikdy neodnaučila snít a snít a snít.

„No kónečně,” odfrkla si Kristýna.

Seděla na schodech před barákem na stejném místě jako včera David a četla časopis Šach, protože o sexu už všechno věděla.

„Už mě zdrbli od přízemí po střechu,” dodala.

„Zavaž si tkaničky,” upozornila ji Xénie, která začínala tušit, že některé činnosti zůstanou Kristýně navždy cizí.

Dcera si stoupla. Byla vyšší než matka a už dávno měla větší sílu. Tvářila se bojovně.

Xénie si vzdychla, podřepla a tkaničky zavázala. Kolemjdoucí soused Bítoň se ušklíbl. Kristýna s Xénií se chytily za ruce a vyrazily.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Divnovlásky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.