Jon Steele

STRÁŽCI

Zachraň, co zbývá z ráje, než vládu převezme peklo…

Brno 2013

Jon Steele

The Watchers

Copyright © Jon Steele, 2011

Translation © Kristýna Ševčíková, 2013

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2013 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-100-2 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-101-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-102-6 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7491-103-3 (Formát MobiPocket)

Obsah

mrtvé ticho

KNIHA PRVNÍ

kapitola první

kapitola druhá

kapitola třetí

kapitola čtvrtá

kapitola pátá

kapitola šestá

kapitola sedmá

kapitola osmá

kapitola devátá

kapitola desátá

kapitola jedenáctá

KNIHA DRUHÁ

kapitola dvanáctá

kapitola třináctá

kapitola čtrnáctá

kapitola patnáctá

kapitola šestnáctá

kapitola sedmnáctá

kapitola osmnáctá

kapitola devatenáctá

kapitola dvacátá

KNIHA TŘETÍ

kapitola dvacátá první

kapitola dvacátá druhá

kapitola dvacátá třetí

kapitola dvacátá čtvrtá

kapitola dvacátá pátá

kapitola dvacátá šestá

kapitola dvacátá sedmá

kapitola dvacátá osmá

kapitola dvacátá devátá

kapitola třicátá

kapitola třicátá první

KNIHA ČTVRTÁ

kapitola třicátá druhá

kapitola třicátá třetí

kapitola třicátá čtvrtá

kapitola třicátá pátá

kapitola třicátá šestá

kapitola třicátá sedmá

kapitola třicátá osmá

kapitola třicátá devátá

kapitola čtyřicátá

jednoho sobotního večera o tři měsíce později

poděkování

poznámka

VĚNOVÁNO AFNAN

Stavba základů katedrály v Lausanne byla zahájena roku 1150. Papež Řehoř X. vysvětil chrám na katedrálu Panny Marie dne 28. října 1275.

Výraz le guet (vyslovujeme [l ge:]) označuje muže, který ze zvonice katedrály v Lausanne ohlašuje, která hodina odbila. Hlášení probíhá bez přerušení každou noc již od dob, kdy byla katedrála vysvěcena. Termín je odvozen z francouzského vojenského výrazu faire le guet, tj. držet hlídku nebo pozorovat.

Lac Léman je vlastní jméno vodního útvaru, který je ve světě znám jako Ženevské jezero. Pojmenováním jezero Léman ho označuje švýcarské a francouzské obyvatelstvo, které žije podél jeho břehu.

Kniha Henochova je apokryfní kniha, která není součástí kanonických starozákonních textů, takzvané hebrejské bible. Věrohodnost knihy byla po dlouhá léta zpochybňována, v roce 1948 však byla objevena jako součást svitků od Mrtvého moře. Citáty z tohoto textu se objevují i v následujícím příběhu.

Světec a ďábel slepě hledí

z podstavce z kamene prázdnýma očima;

a jeden bez druhého stát nemohou,

vždyť jeden druhému se podobat začíná. 1

„Evropa“, Howard Nemerov

1 úryvek z básně „Europe“ (Evropa) amerického spisovatele a básníka Howarda Nemerova (1920—1991).

mrtvé ticho

Když uviděl, jak padesát metrů od něj kráčí deštěm jakási postava, nebyl na první pohled schopen rozeznat, o koho jde. S jistotou mohl říci jedině to, že tou pomalu se pohybující osobou, která přicházela z rozbořené vísky Beaurains, je britský voják. Poznal to podle nízké, olivově hnědé ocelové helmy se širokým okrajem, jeho hnědého vojenského kabátu, pruhů látky, které měl ovinuté kolem nohou, podle plátěné brašny s ochrannou dýchací maskou a oválným plechovým filtrem, jež mu visela přes prsa, a podle pušky značky Lee-Enfield, kterou nesl tak, jako by už všechny bitvy skončily.

Je skutečně podivné, že si ten voják vykračuje tak nenuceným krokem a že se pohybuje tak blízko území nikoho mezi nepřátelskými liniemi, pomyslel si. Voják se nepřikrčil dokonce ani tehdy, když se blížil k rozdrásaným polím, na nichž mezi zčernalými pahýly stromů, ostnatým drátem a jámami vyhloubenými dělostřeleckými granáty a naplněnými vodou zabarvenou krví dlela pouze smrt.

Když voják dospěl k horskému hřebeni, na kterém se jeho silueta rýsovala proti obloze plné mraků, nijak nedbal na zákopy v Hindenburgově linii a nevšímal si ani německých vojáků, kteří se uvnitř tohoto obranného opevnění krčili za svými vodou chlazenými kulomety Maxim. Byly to tytéž kulomety, kvůli nimž přišlo během jediného rána na Sommě nazmar dvacet tisíc britských životů.

Byl dokonalým terčem.

Žádný výstřel se však neozval a voják sešel do vzdáleného údolí.

A právě tehdy si toho všiml.

To ticho.

Nejen v nepřátelských zákopech, ale na celém bojišti.

A začal se rozpomínat.

Stál na vrcholu tohoto kopce, před úsvitem, na Velikonoční pondělí roku 1917. Byl ukrytý v živém plotě, což bylo předsunuté pozorovací stanoviště 244. dělostřeleckého oddílu. Vytáhl z kabátu kapesní hodinky a viděl, že vteřinová ručička odpočítává hodinu H. Pak uslyšel, jak všechny tři tisícovky houfnic podél západní fronty, od hřebene Vimy až po vesničku Bullecourt, současně spustily palbu.

Země se mu otřásla pod nohama.

Po celou dobu toho neustávajícího ostřelování, kdy s dalekohledem u očí tajně pozoroval záblesky odvetné palby, mu srdce divoce tlouklo. Kontroloval na mapě souřadnice a své jednotce hlásil pozice německých kulometů, aby mohla nepřátelské zbraně posléze zničit. Dříve, než chlapci přejdou vrcholek kopce a vydají se na pochod přes území nikoho.

Vtom se ozval zvuk, zuřivý zvuk, který se nesmírně rychle přibližoval.

…přistává…

Pak vše ztichlo.

Všechno znehybnělo.

Nehýbaly se mraky na obloze, sloupy dýmu ani záblesky německých kulometů. Ze zákopů nevstávali žádní vojáci, aby postupovali přes neokupované území mezi nepřátelskými liniemi, a déšť jako by visel na nitkách šedivého světla na obloze.

Pomyslel si, že by ten nezvyklý klid měl zaznamenat do svého deníku, do Walkerova kapesního zápisníku, který měl vzadu kapsičku na tužku, byl vázaný ve vepřovici a stál dva šilinky. Rozpomenul se na den, kdy si ho v Anglii koupil. Tehdy si myslel, že si do něj bude zapisovat další básně, které složí. Namísto toho se ze sešitku stal jeho válečný deník a bezpečné místo, kde mohl uschovat fotografii své ženy.

Jmenovala se… jmenovala se Helen.

Zápisník vždy nosil v náprsní kapse svého kabátu, měl jej na srdci jako talisman.

Počkat, napadlo ho, na posledních stránkách deníku stála nějaká slova. Několik nesouvislých veršů, těžkopádných formulací, které byly vratké jako nohy dítěte. Zkoušel si ta slova vybavit, ale byla příliš vzdálená.

Nato zaslechl kroky někoho, kdo se s námahou vlekl bahnem, a na kraji živého plotu spatřil onoho vojáka.

„Zdravím. Vy budete poručík Thomas. Řekli mi, že vás tu nahoře najdu.“

To jméno mu znělo cize. Nebylo mu povědomé, dokud si nevzpomněl, že to on se tak jmenuje, Edward Thomas. Na hodnost poručíka si ještě nezvykl.

„Hlaste se.“

„Swain, desátník Swain.“

„Jak zní heslo?“

„Heslo? Dobrá, heslo je Bournemouth.“

Vojákův přízvuk byl bezchybný.

„Přistupte.“

Když desátník Swain přistoupil blíž, bylo vidět, že není z 244. dělostřeleckého oddílu, ani z velitelství praporu. A zdálo se, že desátníkova postava je ve strnulém světě jedinou věcí, která se hýbe.

„Vy jste posel?“

„Můžete mi tak říkat.“

Voják si opřel pušku o živý plot a posadil se. Oklepal si z bagančat mazlavé bahno. Edward na vojákově uniformě spatřil cákance čerstvého bláta.

„Dá to vážně zabrat, než se sem člověk dostane. Neměl bych vůbec nic proti hrnku čaje, zvlášť když všechno ztichlo, co vy na to?“

Edward byl opět schopen myslet jen na to, jak podivně se ten voják chová. Dokonce s ním mluvil tak, jako by ani nebyl jeho podřízený. Jako by už bitva skutečně skončila a nebylo třeba zachovávat protokol a oslovovat důstojníka pane, i když šlo pouze o poručíka.

„Je po všem, útok už skončil?“

„Kdepak. Jen se to tady, kde jsme, kapku zklidnilo, to je všechno.“

„Ano, zklidnilo. Chystal jsem se poznamenat si to…“

„…těsně předtím, než jsem přišel.“

„Ano.“

Voják si sundal helmu a položil ji na zem. Setřel si z čela pot a špínu.

„Určitě jste trochu zmatený, poručíku.“

„To dělá to ticho, všechno kolem vypadá tak divně. Nejsem si jistý, co mám dělat.“

„Nemusíte dělat nic. Jen to chce trochu času, než si na to člověk zvykne.“

…jen to chce trochu času, než si na to člověk zvykne…

Ano, jistě. Vždyť je v armádě pouhých jednadvacet měsíců, ve Francii je teprve od února. Viděl pár přestřelek na frontě, několikrát se ocitl v nebezpečné blízkosti nepřátelských granátů, ale vyvázl z toho ve zdraví. Většinu času trávil na velitelství, kde zakresloval mapy nebo cenzuroval dopisy, které psali ostatní chlapci domů. Viděl, jak z nebe spadlo několik letadel. Viděl jednoho mrtvého německého vojáka, který seděl pod mostem, jako by se schovával před deštěm. Možná že takhle válka vypadá doopravdy, pomyslel si, okamžiky neklidného ticha mezi vteřinami příšerného strachu. Možná že právě to vysvětluje nenucené chování toho vojáka. Desátník… desátník Swain, ano, to je ono… na svůj věk vypadá starší. Vypadá jako někdo, kdo už viděl všechno, co je ve válce k vidění.

Edward si všiml čmáranice uvnitř vojákovy helmy: „Jak lidé hynuli, naříkali, a jejich hlas došel až do nebe.“2 Znělo to jako verš.

„Ta slova uvnitř vaší helmy, to je úryvek z nějaké básně?“

„Pokud vím, pocházejí z jedné biblické knihy, která není tak známá. Je to motto mé roty.“

„Obávám se, že nejsem nábožensky založený člověk.“

„To je v pořádku, poručíku, ani já ne.“

Edward přelétl očima vojákovu uniformu. Žádný odznak hodnosti na výložce ani na náramenících. Nic, podle čeho by bylo možné určit prapor nebo brigádu. Pak Edward uviděl, že pod brašnou s ochrannou maskou má voják za opaskem zastrčený nůž ušpiněný od bahna. Ta věc vypadala vražedně, takové nože nosili nepálští bojovníci, příslušníci pluku Gurkhů.

„Žádný strach, poručíku, nejsem špeh, kterého poslali zabíjet pozorovatele na předních stanovištích.“

„Nenapadlo mne…“

„Ovšem že vás to napadlo. Dostal jste příkaz, abyste takové lidi sledoval jako ostříž.“

Edward si uvědomil, že právě o tom uvažoval. A říkal si, proč mu trvalo tak dlouho, než na to přišel.

„To ta vaše bezstarostná chůze. Způsob, jakým jste procházel nepřátelskými liniemi.“

„Prozatím není čeho se bát. Podařilo se mi zabít všechna nebezpečná individua, která se v tomto sektoru nacházela.“

Ale Edward začal mít pochybnosti.

„Z kterého praporu a které roty jste, vojáku?“

„Míníte to, co z ní zbylo. Půlku roty jsme ztratili u Delville Wood.“

„To je mi líto.“

„To vás mrzet nemusí, je to naše práce. Moje rota nespadá pod žádný prapor. U Delville Wood jsme bojovali po boku Jihoafričanů. Tady jsme začali s Kanaďany a teď jsme s Brity. Jsme spíš taková speciální jednotka. Svou práci děláme diskrétně.“

„Pomocí nožů.“

„Ano.“

„Jste tedy nájemný vrah.“

Voják se usmál.

„Už mi říkali i hůř.“

„A proč jste teď tady?“

„Už jsem vám to říkal, dostal jsem rozkaz, abych vás našel.“

„Za jakým účelem?“

„Abych vás ochránil.“

„Kdo by nařizoval něco takového?“

„Co se rozkazů týče, jsem na tom stejně jako vy. Nemám ponětí, kdo je vydává, ale splnit je musím, nemám na výběr. Ale soudě podle toho, co jsem si dal dohromady, vás chtěl jeden voják na německé straně zabít.“

„Celá německá armáda mě přece chce zabít. A vás taky, nás všechny. Proč bych měl mít z jednoho vojáka větší strach než z ostatních?“

„Jenže tenhle voják je jiný, poručíku, ničí lidské duše. A není na tomto místě sám, jsou jich tu tisíce. Tam venku na bojišti, zatímco my v klidu odpočíváme, posílají vojáky z obou stran fronty, aby je povraždili. Nemluvě o civilistech, kteří uváznou uvnitř té vřavy. Zatím je v téhle zatracené válce, která má ukončit všechny zatracené války, třináct milionů mrtvých. Čím víc strojů je do masakrování zapojeno, tím víc se dílo nepřítele množí. A tady na tom zpropadeném místě je nepřítel ve vraždění už velice zručný.“

Edward pohlédl vojákovi do očí. Jeho pohled Edwarda téměř hypnotizoval. Ten voják zešílel. Edward slyšel, že se v zákopech takové věci stávají. Že ten příšerný strach, kdy má člověk pocit, že nemůže dýchat, a smrt, která nebere konce, zadusí a vytěsní z hlavy všechen zdravý rozum. Znovu pohlédl na vojákův nůž a uniformu a pocítil strach. Zjistil totiž, že to, co viděl na vojákově uniformě a co považoval za cákance bahna, jsou ve skutečnosti čerstvé skvrny od zčernalé krve.

„Kdepak, poručíku, i když vám připadám divný, nejsem blázen. Musíte mi věřit. To, co vám říkám, je pravda. Jsem na vaší straně, nesu vám vzkaz.“

„Jaký vzkaz?“

Voják zvolna odvrátil pohled.

„Kdo z poutníků zná klid blaženější

než tento krátký okamžik

mezi dvěma životy nám nabízí, kdy první světla noci

a stíny skrývají, co nikdy se nestalo,

to podstatnější, krásnější a dražší, než co kdy spatříme či jsme již spatřili.“3

Edward uviděl sám sebe o dva roky dříve. V Anglii, seděl u svého psacího stolu a zápasil se slovy. Jeho žena seděla poblíž u krbu a četla Keatse.

„Nerozumím tomu, to jsou přece má slova. Pamatuji se, kdy jsem je napsal.“

„Ano, znám všechny vaše básně.“

„Mé básně nebyly publikovány, až na několik z nich, a ty jsem —“

„…vydal pod jménem Edward Eastaway, protože jste jako prozaik nechtěl těžit ze svého jména. Po pravdě to ale bylo z obavy, že by nemusely u čtenářů sklidit kladný ohlas. Bál jste se, že byste mohl být znovu zavlečen do toho močálu malomyslnosti, kterého jste se hrozil celý život.“

Poručík upřeně hleděl na vojáka, který znal nejhlubší tajemství Edwarda Thomase.

„Jak můžete vědět takové věci?“

„Stejně jako vím, že jste si nemohl vzpomenout, jak se jmenujete, než jsem na vás zavolal. Stejně jako vím, proč všechno ztichlo a proč se zdá, že se na tomto místě nic nehýbe. Stejně jako znám slova, na která jste se pokoušel rozpomenout těsně předtím, než jsem přišel. Verše, které jste napsal na poslední stránky svého deníku. Stejně jako vím, že jste tu včera málem zemřel, jenže tehdy jsem nedostal rozkaz, abych vás vyhledal, protože ještě nepřišel váš čas.“

Edward uviděl sám sebe na kopci.

Včera, na Boží hod velikonoční.

Slunce jasně zářilo, byl teplý den.

Strategické území, které bránili, bylo pod palbou německých děl místy v plamenech.

Vytyčoval pozice, kde bude palebná baterie rozmístěna, rozestavoval děla k útoku. Vesnice Achicourt, vzdálená méně než jednu míli od fronty a zákopů, byla v poledne silně ostřelována. Burácení děl střídaly okamžiky naprostého klidu. Krajina, která vypadala jako ze zlého snu. Pozoroval, jak se sem poté, co roztál sníh a přestal padat studený zimní déšť, vrátili ptáci, byliny a květiny. Odpoledne zasazoval ocelové zaměřovací sloupky s černými a bílými pruhy na pomyslné zaměřovací čáře. Šel směrem k předsunuté pozorovatelně a zaměřil polohu tří hromadných výstřelů z nepřátelské linie, aby určil palebnou vzdálenost německých děl.

Uslyšel rachot dopadajícího granátu.

Spatřil sám sebe, jak padá k zemi, zakrývá si hlavu a zavírá oči. Cítil, jak střela zajela do hlíny. Věděl, že výbuch roztrhá jeho tělo na kusy… Nic se nestalo. Otevřel oči a uviděl, jak ze země jako nějaká směšná věc vyčnívá rukojeť německého granátu. Nefunkční granát, ohromný, monstrózní skopčácký granát.

Když bylo onoho večera v důstojnickém klubu stanoveno, že při nadcházejícím útoku zaujme pozici na tomtéž předsunutém pozorovacím stanovišti, všichni se hrozně smáli. Plácali ho po zádech a blahopřáli mu. Vzpomněl si, jak kdosi žertoval: „Chlapík, který má takové štěstí jako ty, vyvázne bez úhony, ať půjde kamkoli.“

A znovu uviděl sama sebe na vrcholu tohoto kopce, před úsvitem, na Velikonoční pondělí 1917. Schovaný za živým plotem, u očí dalekohled, pátral po záblescích odvetné palby na druhé straně území nikoho.

Vtom se ozval zvuk, zuřivý zvuk, který se nesmírně rychle přibližoval.

…přistává…

Pak vše ztichlo.

Všechno znehybnělo.

„Já jsem… já jsem umřel?“

„Vydechl jste naposledy, poručíku, a začínáte zapomínat na život tady na zemi. Pokoušíte se vybavit si vzpomínky ze svého života, abyste se tu mohl udržet. Tolik se snažíte tu zůstat, ale pro vás už pozemský život skončil. Musíte ho nechat jít, to proto jsem tady.“

Edward uviděl sama sebe, jak leží na zemi. Nebyla na něm patrná žádná zranění ani krev, nejevil jakékoli známky toho, že by byl mrtvý.

„Možná že jsem pouze upadl do bezvědomí a tohle všechno se mi jen zdá.“

Voják kývl hlavou směrem k čerstvému kráteru v půdě.

„V sedm hodin, třicet šest minut a dvanáct vteřin sem dopadl zbloudilý granát. Výbuch vyvolal tlakovou vlnu, která prošla vaším tělem. V plicní tepně to způsobilo krevní sraženinu, která putovala do srdce… a to se náhle zastavilo.“

„O něčem takovém jsem nikdy neslyšel.“

„Ani nikdo jiný tady na světě, tedy zatím. Co nevidět pro to najdou jméno, tím jsem si jistý. Lidé vymýšlejí různé způsoby, jak se vzájemně připravit o život. Člověk nad tím až žasne, nemyslíte?“

Edward nevěděl, co si má myslet.

Pohlédl na kapesní hodinky.

Ukazovaly právě sedm hodin, třicet šest minut a dvanáct vteřin.

„Zdá se, že to zastavilo i moje hodinky.“

Voják zvedl ze země helmu, a když si ji dával na hlavu, klepl do ní.

„Víte, to jsem udělal já.“

„Cože?“

Voják se dotkl rukojeti svého zkrvaveného nože.

„Neprodyšně jsem tento kousek bojiště uzavřel, aby sem ostatní ničitelé duší nemohli. Potřeboval jsem čas, abych odrovnal toho, který šel po vás. Ten všivák měl s sebou celou četu. Každopádně, tady uvnitř je pořád sedm hodin, třicet šest minut a dvanáct vteřin. Tam venku den pokročil.“

Edward upřeně hleděl na vojáka, jehož oči ho nyní přitahovaly ještě víc než předtím.

„Je to tak podivné, proč bych vám měl věřit?“

„Víte, lidé celý život dumají nad tím, co se asi stane, až zemřou. A je to pro ně vždycky šok, když potom zjistí, že to po smrti vypadá trochu jinak, než čekali. Jak jsem řekl, chce to nějaký čas, než si na to člověk zvykne, myslím na umírání.“

…nějaký čas, než si na to člověk zvykne… na umírání…

„Nechají mne shnít jako toho německého vojáka tam pod mostem?“

„Vojáky padlé v boji pohřbívají na poli jednoho sedláka nedaleko Agny. Vaši muži vás brzy přijdou hledat. Najdou vaše tělo a snesou ho z kopce, aby ho pohřbili spolu s dalšími, co padli. Ti, kteří z mé roty zbyli, jsou tady a hlídají vás. Mají příkaz postarat se o vaše tělo, které bude přineseno. Až přijde čas, uloží ho k věčnému spánku.“

„Až přijde čas.“

„Ano, poručíku, až přijde čas.“

„Tomu nerozumím, skutečně tomu nerozumím. A kupodivu se zdá, že je mi to jedno.“

„Protože už tuto smrtelnou schránku k životu nepotřebujete. Jste připraven tento svět i jeho těžkosti opustit, nechat je jít.“

„Něco mne ale drží, něco, co je mi drahé.“

„Musíte zapomenout i na to, co je vám nejdražší, nechat to jít.“

…to, co je vám nejdražší… nechat jít…

Edward viděl, jak se mu povědomé tváře ztrácejí před očima.

Cítil, že jsou mu velice drahé, a rozpomněl se na ně.

„Ano, znám je. Moje žena, mé děti. Co si počnou, až tady nebudu?“

„Je mi líto, poručíku, nikdo na tomto světě nedovede číst budoucnost, ani proroci. Můžu vám říct pouze to, že jejich život půjde dál, ať už se s nimi stane cokoli.“

Všechny jsem nechal za sebou, dobré

i ty zlé…4

„Ale jejich jména, nemohu si vzpomenout dokonce ani na jména.“

„Vzpomínky jsou pro živé, poručíku, ne pro mrtvé.“

…dnes už jen

jak ve snu vidím je…5

„Povězte mi, prosím, povězte mi, jak se jmenují.“

„To nejde. Nemůžu se plést do okolností vaší smrti.“

Vše budoucí i minulé potemnělý proud utopil.6

„Nemáte v sobě kouska citu.“

„Ano, jsem si jistý, že vám to tak připadá. Ale na druhou stranu, já básník nejsem.“

Jak chabě světlo svítí a jak málo ho je…7

„A já jsem snad básník byl? Nemohu si vzpomenout.“

„Ano, poručíku, byl jste básník, a velmi vás milovali.“

A teď pozorně naslouchej, jak se snáší déšť…8

„Prosím vás, řekl jste, že znáte slova z mého deníku, verše na jeho posledních stránkách.“

„Dorůstající měsíc i všechny hvězdy na nebi svítí,

Ale po ptačím zpěvu už nikde ani památky…

Nikdy jsem tak docela nepochopil, co tím Bůh vlastně zamýšlí.“9

Voják se zvedl ze země, a když si přitáhl pušku k rameni a pevně přitáhl její řemínek, tiše promluvil:

„Co se nám dole na zemi skrylo před očima — jak míjí smrti zima.“10

Edward ucítil, jak z jeho těla vyklouzl život.

„Všichni se vytrácejí, jen její tvář mám stále před očima.“

…to, co je ti nejdražší…11

„To je v pořádku, poručíku, to se stává. Pro člověka, jako jste vy, to ale nekončí, nikdy to nekončí. Prostě jen zapomeňte na tento život a nechte ho jít.“

Mrtvým, těm je co závidět…12

Znehybnělý svět se dal do pohybu.

Uviděl záblesky kulometů.

Viděl déšť, nic než ten divoký déšť.

„Ach, moje… moje Helen…“

„Dívejte se mi do očí, poručíku, naslouchejte mému hlasu…“

2 úryvek z 1. knihy Henochovy (1Hen 8,4). SOUŠEK, Z. (ed.). Knihy tajemství a moudrosti: Mimobiblické židovské spisy: pseudepigrafy. I. díl. 2. vyd. Praha: Vyšehrad, 1998. Henoch, s. 86. ISBN 80-7021-257-8.

3 úryvek z básně Most („The Bridge“) anglického spisovatele a básníka Edwarda Thomase (1878—1917).

4 úryvek z básně Most („The Bridge“) Edwarda Thomase.

5 úryvek z básně Most („The Bridge“) Edwarda Thomase.

6 úryvek z básně Most („The Bridge“) Edwarda Thomase.

7 úryvek z básně Venku ve tmě („Out in the Dark“) Edwarda Thomase.

8 úryvek z básně Setí („Sowing“) Edwarda Thomase.

9 úryvek z Válečného deníku („War Diary“) Edwarda Thomase.

10 úryvek z básně Obleva („Thaw“) Edwarda Thomase.

11 úryvek z básně Pokojný válečník („The Peaceful Warrior“) amerického spisovatele a básníka Henryho Van Dykea (1852—1933).

12 úryvek z básně Déšť („Rain“) Edwarda Thomase.

KNIHA PRVNÍ

čtyřicátý šestý stupeň severní zeměpisné šířky planety Země

kapitola první

Marc Rochat odhrnul krajkovou záclonu a pozoroval, jak se skrze světlo lampy snáší déšť a pleská na dlažební kostky Escaliers du marché. Mezi kočičími hlavami se slévaly drobounké praménky vody, které stékaly dolů a vlévaly se do větších potůčků deště, jež sem přitékaly z rue Mercerie. Tyto dvě úzké uličky, které se klikatily v příkrém svahu, se sbíhaly přímo za okny kavárny Grütli. Rochat dýchl na chladné sklo a do mlžného oparu nakreslil vyzáblý obličej.

„Vidím tě, vidím, jak se schováváš v dešti. Na mě si nepřijdeš, en garde, měj se na pozoru.“

Setřel namalovaný obličej a otočil se zpátky do tepla kavárny.

Rochat to tu dobře znal. Skoro každý večer sem chodíval na večeři. Líbily se mu kulaté lampy, které visely ze stropu a vydávaly tlumenou zář jako měsíce v úplňku. Měl rád fotografie Lausanne z dávných časů, které byly zavěšeny na zdech. Měl rád menu, které bylo napsáno křídou nad výčepním pultem a které se nikdy neměnilo. Monsieur Dufaux, jemuž kavárna patřila, tu tabuli umýval a přepisoval každý den, avšak písmena byla pořád tatáž a zůstávala vždy na tomtéž místě, zrovna tak jako pravidelní návštěvníci podniku. Madam Budryová se svou šestou sklenkou Villette, monsieur Duvernay se svou filets de porc avec pommes frites, vepřovou panenkou s hranolky, kterou si dával každý pátek večer, profesor lausannské univerzity a jeho žena, kteří na sebe promluvili sice jen zřídka, zato však byli notně sečtělí, alžírští metaři ulic, kteří se tu večer co večer zastavovali na espreso a cigarety. A monsieur Junod, který se zrovna prodíral závěsem u dveří a jehož následoval jeho malý bílý psík na vodítku. Přicházel vždy ve stejnou dobu a pokaždé se posadil ke stejnému stolu v rohu. A jeho pes vždy vyskočil na sousední židli, aby se mohl porozhlédnout po kavárně, jako by se dožadoval obsluhy. Rochat si s oblibou představoval, jaké by to asi bylo, kdyby byl ten malý psík ustrojený do nějakého náramného obleku. V tlapkách by držel nůž a vidličku a pojídal by uzeniny a…

„Ještě nepřestalo, Marcu, že ne?“

Rochat spatřil monsieur Dufauxe, jak stojí u jeho stolu a utírá si ruce do utěrky, kterou měl zastrčenou za šňůrou od zástěry.

„Pardon, monsieur? Co jste to říkal?“

„Pršet. Ještě pořád nepřestalo, co?“

„Non, ne. Dnes večer se do Lausanne pokouší vplížit zima. Myslí si, že ji nevidím.“

„Koho?“

„Zimu.“ Rochat odhrnul záclonu a ukázal ven za sklo do deštěm promáčené tmy. „Tam venku, schovává se v dešti. Myslí si, že ji nevidím, ale to není pravda.“

Monsieur Dufaux vyhlédl z okna.

„Takový ošklivý večer. A je chladno. Cítím to v kostech.“

„Mohl bych dýchnout na sklo a nakreslit ji, abyste ji viděl.“

„Koho?“

„No zimu. Chcete ji vidět?“

„Non, mon cher. Kdepak, můj milý, to není třeba. Ale víte co, až dnes večer uvidíte starou paní zimu ze zvonice, odežeňte ji za mne. Je libo moučník nebo espreso?“

„Non, merci. Děkuji, ale nechci.“

Monsieur Dufaux vzal Rochatův prázdný talíř, vytáhl ze zástěry bílou utěrku a rázně smetl drobky ze stolu.

„Víte co, pokaždé, když tu večeříte, se vás ptám, jestli si dáte moučník nebo kávu. A vy mi pokaždé odpovíte to samé.“

Rochat se nad tím zamyslel.

„Já vím.“

„Jenže já to vím taky, a o to tu právě jde. Překvapte mě někdy. Jsme ve Švýcarsku. Čas od času tady překvapení potřebujeme. Pomáhá nám to, abychom se vzájemně neunudili k smrti.“

Rochat se ze slušnosti zasmál, ovšem nebyl si jistý, co tím monsieur Dufaux přesně myslí. Jedno ale věděl určitě — že šlo o vtip. Monsieur Dufaux měl ve zvyku pronášet duchaplné poznámky, tím byl v kavárně proslulý. A když ho pak Rochat pozoroval, jak prochází mezi stoly, rázně smetává drobky na zem a vykládá všem totéž — jak se Švýcaři vzájemně příšerně otravují —, věděl, že byl jeho úsudek správný. Všichni hosté se smáli.

Kavárnou zazněl zvuk jediného úderu. Rochat letmo pohlédl na staré hodiny nad barovým pultem. Malá ručička se zastavila mezi osmičkou a devítkou, velká ručička ukazovala na trojku.

„Nesmíš se opozdit, Rochate. Máš své povinnosti.“

Podíval se na svůj účet a na čísla na něm. Otevřel peněženku a pečlivě si nahlas přepočítal švýcarské franky. Všechno zkontroloval třikrát, aby se ujistil, že jsou jeho výpočty v pořádku.

„Je to tak, Rochate. Čísla se dovedou chovat opravdu hloupě. Nikdy nevydrží v klidu, když se je člověk pokouší přečíst.“

Omotal si kolem krku černou šálu, hodil na sebe dlouhý černý vlněný kabát a pomaloučku se šinul přeplněnou kavárnou ke dveřím. Pravidelní hosté se na židlích posouvali blíž ke stolkům, aby mohl projít. Monsieur Dufaux na něj zavolal zpoza výčepního pultu:

„Fais attention. Buďte opatrný, Marcu, venku na dlažbě to bude v tom dešti pěkně klouzat.“

Rochat cítil, jak všichni upírají zrak na jeho záda, jak všichni sledují jeho nemotorné kulhání. Vytáhl z kapsy černý vlněný klobouk se širokou krempou a narazil si ho na hlavu.

„Merci. Bonne soirée, mesdames et messieurs. Díky. Dámy a pánové, přeji dobrý večer.“

Vybelhal se mezi závěsy u dveří a vyšel ven na déšť.

Podíval se, jestli nejsou na dlažebních kostkách nějaké stíny. Spatřil ale pouze svůj vlastní pokřivený obrys, který se táhl od jeho vysokých pevných bot.

„On y va, tak jdeme na to, Rochate.“

Dobelhal se k úpatí Escaliers du marché. Strmý kopec, seskládaný z podivně pospojovaných dlažebních kostek, mu připadal v tom dešti kluzký, přesně jak ho monsieur Dufaux varoval. Šouravým krokem došel k dřevěnému schodišti, které tam dělníci postavili už ve středověku. Nevěděl sice, co to bylo za lidi, ale byl velice rád, že tam ty schody byly. Dřevěné zábradlí bylo robustní a střecha z červených tašek kryjící schodiště ho ochrání před deštěm, takže nebude zmáčený až na kost. Chytil se madla a šplhal vzhůru.

„Un, deux, trois… jeden, dva, tři…“

Pleskání jeho pokrouceného pravého chodidla udávalo Rochatovo tempo.

„…seize, dix-sept, dix-huit… šestnáct, sedmnáct, osmnáct…“

Staré kamenné domy, které stály podél strmé cesty, vypadaly, jako by je na místo zatloukli titíž dlaždiči, kteří tady stavěli cestu. Úzké byty s natřenými okenicemi, prázdné truhlíky v oknech, malé obchůdky v přízemí. Prodavač starožitností, kadeřník, pekařství Vaucher, puškař, indická restaurace s legračními soškami u vchodu a na náměstí Palud služebna švýcarské policie, jejíž příslušníci, stejně jako všichni spořádaní občané, pozdě k večeru zavřeli krám a šli domů.

„…vingt et un, vingt-deux, vingt-trois… dvacet jedna, dvacet dva, dvacet tři…“

Zrychlil tempo, až se kamenné domy, které viděl po stranách, začaly proměňovat a on si mohl představovat, jaké to bylo kdysi.

„…quarante-sept, quarante-huit, quarante-neuf… čtyřicet sedm, čtyřicet osm, čtyřicet devět…“

Další ulička dlážděná kostkami…

„…cinquante, cinquante et un, cinquante-deux… padesát, padesát jedna, padesát dva…“

…a další kamenný dům, se zahradou vzadu za domem. Místo, kde žil se svou matkou a kde strávil prvních deset let svého života. Místo, kde se učil chodit na svých křivých nohách. To jediné místo na světě, které Rochat znal do té doby, než mu na dveře zaklepal jakýsi cizinec. Byl vysoký, měl pleš a na dlouhém nose posazené brýle na čtení, které neměly nožičky za ucho. Rochatova matka řekla, že toho neznámého člověka poslal jeho otec. Rochat svého otce nikdy neviděl. Znal ho jen z fotografie, kterou pořídili jednoho letního dne. Na snímku stál otec s jeho matkou na Abrahamově pláni nad řekou Svatého Vavřince. Rochatova matka na sobě měla modré šaty a slušelo jí to. Ale to bylo ještě předtím, než se s ní stala ta změna. Pak byla pořád unavená a slabá a brala spoustu léků. Později jí vypadaly vlasy a většinu dne trávila v posteli.

„…soixante-quatre, soixante-cinq, soixante-six… šedesát čtyři, šedesát pět, šedesát šest…“

Muž, který stál u dveří, potřásl Rochatovi pravicí.

„Dobré odpoledne, pane Rochate. Jsem monsieur Gübeli. Je mi ctí, že vás poznávám.“

Vešel do domu a posadil se u stolu v kuchyni. Otevřel kufřík a vytáhl z něj několik dokumentů, které měla jeho matka podepsat. Pomohl jí držet pero, aby mohla roztřesenou rukou psát. Potom ten muž ukázal Rochatovi drobnou červenou knížečku s bílým křížem na přebalu.

„Váš otec vám obstaral tento švýcarský pas, pane Rochate, abyste mohl přijet do Lausanne a usadit se tam.“

Rochat se třásl. Matka ho vzala za ruku.

„Neboj se, Marcu. Už brzy budu muset odejít. Tvůj otec je moc hodný člověk, postará se o tebe. Budeš tam chodit do jedné velice hezké školy s takovými dětmi, jako jsi ty.“

„…septante, septante et un, septante-deux… sedmdesát, sedmdesát jedna, sedmdesát dva…“

Kuchyně ústila do obývacího pokoje, u okna tam stál na podstavci glóbus.

„Povězte mi, pane Rochate, prohlížíte si rád zeměkouli?“

„Oui, to ano. Maman, moje maminka, mi ukazuje různá místa a vypravuje mi o nich.“

„A už vám vaše matka ukázala Švýcarsko, kde žije váš otec a kde budete chodit do školy?“

„Ano, je to strašně daleko.“

„Pardonnez-moi? Copak se děje?“

To, jak se monsieur Gübeli tvářil, Rochata rozesmálo. Smála se i jeho matka. Cizinec si sundal brýle z nosu a položil je na stůl. Odkráčel do obývacího pokoje a vrátil se s glóbusem. Postavil ho vedle stolu a otočil ho směrem na západ.

„Jak tak pořád cestuji, začínám se v tom už trochu ztrácet. Nejsem tak docela schopen říci, kde ve světě se právě nacházím.“

„To bude tím, že jste svět přiměl, aby se otáčel pozpátku, monsieur.“

Cizinec pohlédl na Rochata a usmál se.

„No dobrá, pane Rochate. Snad byste mi mohl ukázat, jak správně poznám, kde jsem?“

Rochat se podíval na svou matku. Odhrnula mu černé vlasy z čela.

„Jen do toho, Marcu. To zvládneš. Vzpomeň si, jak jsem ti ukazovala, jak máš hledat místa na mapě.“

Rochat zastavil zeměkouli, která se otáčela opačným směrem. Pomalu ji otočil na východ a u řeky Svatého Vavřince našel malinkou tečku.

„Nacházíte se tady, monsieur, v Quebec City.“

Cizinec si znovu nasadil brýle, aby lépe viděl. Dlouhým nosem se přitom téměř dotýkal glóbusu.

„A tady ta řeka bude zřejmě tatáž řeka, kterou vidím z okna vašeho obývacího pokoje?“

„Oui, monsieur.“

„D’accord, dobrá tedy. A jak najdu Švýcarsko?“

Rochat otáčel s glóbusem zpátky na východ tak dlouho, až našel malý stát, který se rozprostíral kolem dlouhého úzkého jezera ve střední části Evropy.

„Švýcarsko je tady, to červeně vyznačené místo.“

Muž přiložil ukazováček levé ruky na bod u řeky Svatého Vavřince v Kanadě a ukazováček pravé ruky položil na jezero ve Švýcarsku. Důkladně přezkoumal vzdálenost mezi oběma místy.

„Teď vám, pane Rochate, ukážu malé tajemství. Jste připravený?“

„Oui, jsem.“

Rochat sledoval, jak onen muž přejíždí prstem levé ruky podél jedné z uzounkých přímek, které byly zakreslené kolem dokola glóbusu. Z Quebec City přejel přes přímořské provincie Newfoundland a Nové Skotsko a pak překročil Atlantský oceán. Potom překlenul Francii, až se nakonec shledal s prstem své pravé ruky, který jej očekával ve Švýcarsku.

„Vidíte? Jak Quebec City, tak Lausanne leží na čtyřicátém šestém stupni severní zeměpisné šířky planety Země. Takže jediné, co je třeba udělat, je vydat se na cestu podél této malé přímky odsud až sem. To přece není vůbec žádná dálka. Podívejte, na obě tato místa dosáhnu jednou rukou. Tady, vyzkoušejte si to. No tak, prosím, Marcu, pro vás to bude hračka.“

Rochat měl velmi malou ruku, takže natáhl prsty pouze do středu Atlantského oceánu. Viděl ale tu uzounkou přímku na glóbusu a od špičky jeho malíčku už se to nezdálo příliš daleko k místu, kam se vydá o pár dní později. Poté, co zhlédne, jak rakev s ostatky jeho matky spustí do studené hlíny na hřbitově Saint-Charles.

Onoho dne byl cizinec na hřbitově a držel malého Rochata za ruku. Pomohl Marcovi zabalit si oblečení, fotografii, na níž stáli matka s otcem na Abrahamově pláni, několik omalovánek a krabičku pastelek. Rochat zacházel s fotografií matky a otce obzvlášť opatrně. Chtěl mít jistotu, že cestou do Lausanne nepřijde k úhoně. Opatroval ji i teď, když v ledovém dešti stoupal po dřevěném schodišti, které vedlo na kopec pokrytý dlažebními kostkami.

„…quatre-vingts, quatre-vingt-un, quatre-vingt-deux… osmdesát, osmdesát jedna, osmdesát dva…“

Pod ulicí Viret vedl podchod pro pěší. Tudy ale Rochat nikdy nechodil. Poblikávala tam totiž neonová světla a házela na zdi pokreslené graffiti nepříjemné stíny. Raději chodil po dřevěném schodišti. Schody stoupaly nad staré tržiště, kde lidé v dávných dobách prodávali obilí, prasata, kuřata a husy. Teď to byl malý park, ve kterém rostlo devět kaštanů a stály tam čtyři lavičky. Rochat si rád představoval, jak to tu vypadalo za starých časů. Byl toho názoru, že tu muselo být plno rámusu, zápachu a legrace.

„…quatre-vingt-dix, quatre-vingt-onze, quatre vingt-douze… devadesát, devadesát jedna, devadesát dva…“

Vešel do ulice Viret právě v okamžiku, kdy autobus s číslem šestnáct projel zatáčkou a jeho reflektory v dešti probleskly odstíny červené, modré a zelené barvy. Autobus bezohledně projel kaluží, minul Rochata, vjel do další zatáčky a pak zmizel.

„Právě včas, Rochate. Musíš být ve všem dochvilný, všechny své úkoly musíš plnit včas.“

Spěšně přešel ulici a chvátal nahoru po posledních dřevěných schodech.

„…cent et vingt et sept, cent et vingt et huit, cent et vingt et neuf… sto dvacet sedm, sto dvacet osm, sto dvacet devět…“

Opřel se silou o zábradlí, přeskočil poslední schod a přistál na kamenné dlažbě prostranství před katedrálou. Obrovské osvětlené průčelí lausannské katedrály ho opět uchvátilo.

„Bonsoir, dobrý večer. Pořád ještě stojíš, co? No dobře. Poslyš, ty stará haldo kamení, musíme být připravení. Stará babice zima se dnes večer pokouší vklouznout do Lausanne a monsieur Dufaux chce, abychom ji zahnali. Slyšíš?“

Belhal se směrem ke katedrále. Vápencová klenba nad obrovitými dřevěnými dveřmi byla od deště celá promočená a blyštěla se v záři světlometů. Jako by tím katedrála v jeho očích povyrostla.

„Jak to myslíš, že ti nemusím říkat, že se zima schovává v dešti? Co tím chceš říct, že už to stejně dávno víš? Jak to můžeš vědět? Aha, už tomu rozumím, ty už totiž víš všechno. Ale proč bych ti to měl věřit?“ Přitiskl ucho ke kamenné zdi katedrály, naslouchal a obracel oči v sloup. „Protože katedrály nelžou? A to říká kdo?“

Cítil chladný upřený pohled světců a proroků vytesaných do kamene po obou stranách portálu. Všichni na něj shlíželi a dělali na něj mrzuté obličeje. Mojžíš mu připadal ze všech nejnabručenější. Už už se chystal kamennými deskami, které měl v rukou, třísknout o zem. Rochat nad ním mávl rukou.

„Ale jděte, prosím vás, každý večer se chováte stejně hloupě. Prý: Neměli byste dělat to, neměli byste dělat tamto. Nic jiného z vás člověk nedostane. Kde byste dneska byl bez těch vašich směšných kamenných desek? Myslím, že byste vypadal notně přihlouple, kdybyste si neměl na co stěžovat.“

Rochat se zaklonil a spatřil chrliče, které vykukovaly z vrchní části fasády. Pozoroval, jak jim z úst odkapává déšť a padá na prázdný kamenný sloupek mezi dveřmi.

Rozpomenul se na příběh, který si vyprávěli ve škole.

Kdysi na tom sloupku stávala zlatá soška Panny Marie. Po Escaliers du marché vystupovaly houfy lidí po kolenou, aby se před ní modlily, a jejich modlitby doprovázely zázraky. Slepým se otevíraly oči, chromí mohli zase chodit. Až přišli nějací rozzlobení lidé z Bernu, strhli Marii ze sloupku a přetavili ji na mince. Učitelka říkala, že to byli reformátoři. Rochat poklepal Mojžíšovi na jeho kamenné prsty u nohou.

„Vsadím se, že to byli vaši kumpáni.“

Pozoroval, jak se na okraji sloupku tvoří malá loužička dešťové vody a jak pak drobounké kapičky padají k zemi.

„Možná že tu ale pro Rochata ještě jeden zázrak zbyl.“

Zaklonil se pod sloupkem a nechal si do úst spadnout pár kapek deště. Pohlédl na své chodidlo. Ještě stále bylo vyvrácené do strany a noha byla pořád pokroucená.

„Na Rochata tedy už žádné zázraky nezbyly.“

Z náměstí Palud zacinkaly cínové zvonečky, cink cink, cink cink, cink cink. Zvonky byly umístěny dole pod kopcem na budově místní radnice Hôtel de Ville poblíž kavárny Grütli. A každý večer Rochata s oblibou upozorňovaly, aby přidal do kroku.

„Ano, ano, já vím, mám už jen patnáct minut. Nemějte strach, Rochat se nezpozdí. Rochat nikdy nechodí pozdě.“

Vzal za železnou kliku u dveří. Zamčeno, jako vždy, bylo však jeho povinností si to ověřit. Přišoural se ke dveřím domu starého biskupa a k muzeu katedrály. Taktéž zamčeno.

„Mrňavé zvonečky, rozmrzelé sochy a všechny dveře ke kontrole. Taková spousta povinností, Rochate. Na zázraky není čas, pro Rochata se žádné zázraky nekonají.“

Belhal se podél fasády a kolem věže zvonice směrem k úzkým červeným dveřím. Za vysokým dřevěným plotem, který se táhl po celé délce katedrály, nebyly skoro vůbec vidět. Vytáhl ze zimníku kroužek s velkými klíči a ten největší zasunul do zámku. Otočil klíčem, přitiskl rameno ke dveřím a zatlačil. Staré dřevo vrzalo a skřípalo, jak dveře drhly o kamennou dlažbu plnou prachu. Rochat vstoupil dovnitř a s hlasitým bouchnutím za sebou zase zavřel. Poslouchal, jak se ten zvuk nese ozvěnou stovkou ponurých spojovacích chodeb.

„Bonsoir. Dobrý večer, to jsem jenom já.“

…to jsem jenom já, jenom já, jenom já…

Nenamáhal se rozsvítit si světlo, i potmě věděl, kudy má jít. Stanul ve výklenku, odkud vedly troje dveře: úzké červené, kterými přišel, velké dveře do hlavní chrámové lodi a ještě větší dřevěné, vedoucí do věže zvonice. Probral se svazkem klíčů, našel mezi nimi malý klíček se zubatými hranami, kterým se otevíraly dveře do věže, prošel jimi a zase za sebou zamkl. Dobelhal se chodbou ke kamennému oblouku, který končil u točitého schodiště. Kamenné schody se vinuly nahoru k úzkému dřevěnému můstku nad kůrem ženského sboru. Rochat po něm přešel po špičkách, ale i když našlapoval tiše jako myš, ve tmě to pod ním vrzalo. Prošel pod další kamennou klenbou a vydal se nahoru po jiných točitých schodech k druhému úzkému dřevěnému mostku. Ten rovněž vedl nad kůr pro ženský sbor, ovšem výše a v opačném směru než můstek pod ním.

„Sem a tam, tam a zase zpátky. Zvláštní způsob, jak se vyšplhat na věž. Ale stejně, i když z toho nejsem zrovna nadšený, je to jediný způsob, jak se sem nahoru dostat.“

…dostat, dostat, dostat…

Zastavil se a čekal, až ozvěna jeho hlasu dozní.

„Opravdu už musím přestat mluvit sám se sebou.“

…sám se sebou, sám se sebou, sám se sebou…

Paprsky umělého osvětlení, které stavbu ozařovaly z promenády před katedrálou, prosvítaly oknem s olovnatým sklem. Světlo se v potemnělém chrámu vytrácelo a tvořilo na kamenných zdech zlobivé stíny.

„Dobrý večer i vám, mesdemoiselles. Doufám, že odháníte zlé stíny, co říkáte?“

Uslyšel, jak se ony chatrné dveře na konci spojovací chodby zhouply v pantech. Byl přesvědčený, že zlobivé stíny mají v té záhadě věčně se kývajících dveří prsty. Dobelhal se na konec chodby a prošel dveřmi. Pořádně do nich zatlačil, až se s cvaknutím dovřely.

„Prosím, nezapomínejte za sebou zavírat dveře, mesdemoiselles! Mám plné ruce práce se svými vlastními povinnostmi a na vaše vtípky nemám čas.“

Přitiskl ucho ke dveřím a poslouchal. Slyšel, jak se zlobivé stíny chichotají. Dovedou být ale pěkně pitomé, pomyslel si.

Stanul v temné komnatě u paty kamenného schodiště, které se vinulo nahoru jako vývrtka. Ve zdi komnaty bylo vyhloubeno štíhlé okno, dost velké na to, aby se sem vešel člověk. Rochat vyhlédl oknem ven a viděl, že pořád ještě prší. Spatřil záblesky osvětleného Lausanne. Město se třpytilo v mlžném oparu, který se zvedal z jezera Léman.

„Ať prší, anebo je mlha, před Marcem Rochatem se neschováš. Já tě vidím.“

Rychle stoupal do věže po schodech, jež vedly kolem dokola mezi úzkými zdmi, a prsty se přitom dotýkal sloupku, který se táhl nahoru středem věže. Konečky prstů přejížděl po šmouhách na hladkých zdech a po otiscích, které tu zanechali všichni ti lidé, co sem šplhali po týchž schodech a noc co noc se po osm staletí dotýkali stejných míst v kamenné zdi. Kolem dokola, výš a výš. Cítil chladný vzduch, který proudil věží shora dolů. Slyšel, jak venku pod širým nebem fouká vítr. Cítil vůni jezera, borovic, ledu a sněhu, linoucí se sem z veliké dálky.

Ještě poslední otočka, překročil poslední schod a stanul na jižním balkonu zvonice, jako by se vyhoupl až do nebes. Rozpažené ruce mu sloužily jako dokonalá náhražka křídel a on na okamžik letěl. Vysoko nad Lausanne, vysoko nad jezerem Léman i nad Alpami, které se rozprostíraly za protějším břehem, výše než celý svět. Dopadl zpátky na paty a otevřel oči.

„Bonsoir. Dobrý večer, Lausanne. Rochat je tu a bude na tebe dávat pozor.“

Šoural se po úzkém balkonu směrem k severozápadní věžičce. Na jedné straně se k noční obloze zvedaly vysoké kamenné sloupy a oblouky, do středu zvonice pak ústily tlusté opěrné pilíře a klenby. Uvnitř sloupoví stála masivní konstrukce ze zkřížených trámů. Stavba měla šest pater a trámy byly pospojované jako nějaká obrovitá skládačka. Rochat sáhl na dřevěnou konstrukci a dotkl se železných skob a dřevěných čepů, které držely trámy pohromadě.

„En garde, mes amis. Opatrně, přátelé. Vím, že jste už velice staré, dnes večer ovšem musíme být pevní v kolenou. Je to naše povinnost.“

Belhal se podél severního balkonu a kontroloval, zda je ve staré části města všechno v pořádku. Se sehnutou hlavou prolezl severovýchodní vížkou na východní balkon. Věž na vzdálenějším konci katedrály se ve větru ani nehnula, ale podle větrné korouhvičky na jejím vrcholku Rochat poznal, že se nemýlí. Poryvy větru se hnaly od Mont Blancu, zima útočila.

Pocítil v zádech nesouhlasný upřený pohled. Pomalu se otočil k trámové konstrukci a k obrovskému zvonu, který při rozhoupání vydával sedm tónů a který visel sám v dřevěné kleci. Rochat smekl klobouk a zdvořile se uklonil.

„Bonsoir, madam Madeleine, ça va? Dobrý večer. Jak se vám daří?“

Zvon neodpověděl.

„Á, rozumím. Madam je dnes večer nazlobená.“

Rochat se vyhoupl mezi trámy a zkontroloval těžké železné kladivo, které bylo připevněno k vnější straně lemu bronzového pláště zvonu. Zatahal za ocelová lana, která spojovala zvon s navíjecím motorem, a ujistil se, že je všechno nastaveno a připraveno.

„Anebo že by snad madam dřímala, hmm?“

Pokrčenými prsty poklepal na plášť zvonu a naklonil se k němu. Slyšel, jak chladným bronzem krouží hluboký dunivý tón.

„Copak to je? Madam přece nikdy nespí. Nebo že by madam jen odpočívala? Ano, jistě. Jak jsem mohl být tak neomalený a myslet si něco jiného?“

Znovu si nasadil klobouk a šinul se zpátky k jižnímu balkonu. Zastavil se u uzounkých dřevěných dveří zasazených mezi dvěma kamennými pilíři. Zatáhl za řetízek po jejich straně a malá lampa se s poblikáváním rozsvítila. Z hořejšího trámoví se rozlétli holubi a o překot mávali křídly.

„Omlouvám se, že vás vyrušuji, vy jedni sakramentští trus trousící tvorové, ale je to moje povinnost.“

Otevřel dveře a vkročil do malého přístěnku s dřevěnými stěnami, vybudovaného mezi zkříženými trámy. Místnost byla jeden a půl metru široká a šest metrů dlouhá, a kdyby chtěl dosáhnout na nejnižší bod šikmého dřevěného stropu, musel by být třikrát tak vysoký. Ze západní stěny vystupoval malý stolek a u severního cípu pokoje se zvedaly dva schody, které tvořily úzkou postel. Rochat rozžehl sedm svíček a rozestavil je po místnosti. Otevřel skříňku s přihrádkami a opatrně z ní vyndal starou mosaznou lucernu. Uvnitř byla zakrslá, zpola dohořelá svíčka. Odhadoval, jak dlouho mu svíčka asi vydrží.

„Myslím, že chvilku ještě hořet bude.“ Vzal ze zásuvky novou svíčku a strčil si ji do kapsy u kabátu. „En garde. Přece jen budu raději opatrný.“

Otevřel malé čtvercové okno zasazené v západní zdi, které se nacházelo nad stolkem. Vystrčil hlavu, aby se podíval na další osamělý zvon zavěšený v trámoví.

„Bonsoir. Dobrý večer, madam Clémence! Máme tu dnes nějaké kacíře, které upálili na hranici? Že ne? To je ale škoda. Ano, ano, já vím, už to prostě není, co to bývalo. To mě mrzí.“

Zaklapl okno, a třebaže měl jen tak tak dost místa na to, aby se v úzkém prostoru otočil, obrátil se a otevřel malé okénko ve východní zdi. Hned za oknem visel zvon Marie-Madeleine. Rochata napadlo, že by na něj mohl poklepat násadou od koštěte a zkontrolovat, jestli se už doopravdy probral. Ale právě v tom okamžiku celá trámová konstrukce zasténala jako nějaká letitá dáma, která zívá a protahuje se v prastaré posteli.

„Oui, ano, madam už je vzhůru.“

Slyšel, jak rumpál navíjí ocelová lana, jak se zvedá ocelové kladivo a pak…

BIM! BAM! BIM!

Vibrace rytmicky rozkmitávaly trámovou konstrukci a otřásaly pokojem. Škrtl sirkou a zapálil lucernu.

BIM! BAM! BIM!

Vybelhal se ze dveří a skrz věžičku spěchal na východní balkon. Postavil se u železného zábradlí přímo před Marií-Madeleine.

BIM! BAM! BIM!

Stál jako zkamenělý a čekal, dokud se hlas Marie-Madeleine téměř neutišil. Pak zvedl lucernu do tmy.

„C’est le guet! Il a sonné l’heure! Il a sonné l’heure! Toto je noční hlídka! Hodina odbila! Hodina odbila!“

kapitola druhá

Už to tu bylo zas.

Viděla to, i když pršelo.

Světýlko, které kroužilo kolem zvonice.

Poprvé si toho všimla, když se loni v létě do bytu nastěhovala. Byla tehdy zabraná do stejné činnosti jako teď. Seděla u svého toaletního stolku a kartáčem si pročesávala vlasy. Chystala se večer ven. Vzpomněla si, že ji tehdy zaujaly vlaštovky, které rychlými trhavými pohyby poletovaly za okny. Venku se proti červánkové večerní obloze tyčila lausannská katedrála.

Hezké, pomyslela si, je to jak z Addamsovy rodiny. A právě tehdy uviděla ve věži ono světlo, které zářilo směrem k ní. Na chvíli se jí vytratilo z dohledu, ale pak se zase objevilo, tentokrát však bylo natočené směrem k jezeru. Ještě jednou se zakolébalo, šup a bylo pryč.

Noční strážný s baterkou, pomyslela si.

Jenže když ho pak zahlédla ještě několikrát, zjistila, že se noční hlídač objevuje pouze tehdy, když zvony v katedrále odbijí celou hodinu. Pokaždé začínal v devět hodin večer a vždy se kolem věže pohyboval proti směru hodinových ručiček. Nejdřív se objevil na východě, pak na severu, na západě a nakonec na jihu. Později pochopila, že to, co třímá v rukou, není baterka, ale lucerna. A vypadalo to, jako by z balkonů něco vykřikoval.

Jednou večer, těsně před devátou, vyšla na terasu a čekala. Zvony devětkrát odbily a už tam strážný stál. A ať se propadne, jestli něco nevykřikuje. Jeho hlas ovšem zanikal v hluku silničního provozu, který sem doléhal z mostu Bessières. Popadla svůj mobilní telefon a poslala své sestře, žijící v Los Angeles, textovou zprávu.

anny, tomu nebudes verit. maji tu blazna zamceneho ve zvonici. ma lucernu a vecer tu neco pokrikuje. zrovna se na neho divam!

radsi bud opatrna, kat. frankenstein byl taky ze svycarska.

myslela jsem, ze to byl nemec.

to byl hitler.

tres weird, fakt divne. vsechny pozdravuj.

prijed domu a udelej to sama. nasi jsou jeste porad ohledne vseho desne nasr. decka breci, musim jit.

Pak to světlo ve zvonici pustila z hlavy. Vzpomněla si na něj až dnes večer.

Zvony odbily devět hodin a kukačka zakukala, kuku, kuku, kuku.

Přestala si kartáčovat vlasy a pohlédla na svůj obličej do zrcadla. Dvacet šest let a ani jedna viditelná vráska. Trocha očních stínů, tužka na oči a malinko řasenky. Nic dalšího už nebylo potřeba. Její oříškově hnědé oči se už o zbytek postaraly. Bylo to tou anomálií v jejím levém oku. Na duhovce totiž měla stříbrnou nitku. Muži se na tu zvláštnost dívali, potom na ni zírali a nakonec jí propadli.

Chlapík, na kterého se dnes večer usmálo štěstí, byl jakýsi Brit, jehož příjmení tvořila dvě jména spojená pomlčkou. Spolumajitel největší právnické firmy v Londýně. Chtěl, aby si rozpustila vlasy, tak jako na fotografiích. Všichni její klienti chtěli, aby vypadala tak, jak ji viděli na snímcích. Playboy, Děvčata z losangeleské Kalifornské univerzity.

Sotva plnoletá Katherine Taylorová, hvězda na titulní straně. „Odměřená chladná krása Jean Sebergové v těle anděla“ hlásal titulek pod fotografií. Uvnitř časopisu ležela nahá na zádech na hromadě peněz v bankovním trezoru, což mělo vyzdvihovat skutečnost, že Jean Sebergová kdysi sehrála významnou úlohu v mezinárodní ekonomice. To sice nebyla pravda, jenže koho to sakra zajímalo? Na dalším snímku seděla obkročmo na židli z ohýbaného dřeva a měla na sobě jen francouzský baret, který měl poukazovat na to, že Sebergová byla původem Francouzka. To sice pravda byla, jenže to také bylo každému ukradené. Byla to tehdy pitomost. Věděla, že šlápla vedle, chtěla jen ukázat, že má dost kuráže. Po týdnu zkušebního focení zaznamenala úspěch a prorazila. Najednou z toho byla legrace, která jí vynesla padesát tisíc babek. Playboy to označil za stipendium. Ohromná sranda, říkala si. Milion chlápků, kteří si honí péro a přitom fantazírují o tom, že souloží s ní, a ne se svýma vlastníma odpornýma prackama… a oni tomu říkají stipendium. Smála se tomu celou cestu do banky a přemýšlela, co by z toho ještě mohlo vzejít.

Odpověď přišla o rok později v hotelu Marquis nedaleko bulváru Sunset.

Její přítelkyně, se kterou chtěla ten večer někam vyrazit, měla zpoždění a Katherine na ni čekala na baru. Barman jí nalil drink, který jí poslal kdosi v lokále, ale ona sklenku odsunula stranou. O několik minut později k ní přistoupil pěkně oblečený muž a zeptal se, jestli by měla zájem, aby ji představil svému šéfovi. Mluvil s arabským přízvukem.

„Abyste mě představil… svému šéfovi? Na něco se vás zeptám, vážený pane. Připadám vám snad jako dáreček k narozeninám?“

„Promiňte, slečno, nechtěl jsem se vás nijak dotknout. Můj šéf je tamten džentlmen, sedí tamhle.“

Katherine spatřila uhlazeného muže v drahém obleku šitém na míru, který seděl sám v rohu místnosti. Společnost mu dělaly jen espreso a sklenka vody.

„A ten váš šéf, co je to za chlapa?“

„Je to princ naší královské rodiny v Saúdské Arábii. Přeje si, abych vám vyřídil, že velmi obdivoval vaše fotografie a že by byl rád, kdybyste se k němu laskavě připojila.“

„Princ. A vy mu říkáte ‚šéf‘. Nebylo by příhodnější oslovení ‚pán‘?“

„To vyjde nastejno, slečno.“

Katherine pokrčila rameny.

„Dobrá, víte co, řekněte mu, že už mám v plánu něco jiného.“

Muž vypadal rozpačitě, když kráčel na druhou stranu místnosti, aby svému pánovi doručil špatné zprávy. Džentlmen s espresem se na Katherine usmál. Muži si mezi sebou vyměnili několik tlumených slov, a když skončili, vrátil se onen chlapík zpátky k baru.

„Můj šéf samozřejmě chápe, že se jeho prosba kříží s vašimi plány. Velmi ovšem touží strávit s vámi dnešní večer. Žádá vás, jestli byste mohla jeho nabídku ještě zvážit.“

Muž položil na bar útlou červenou krabičku. Katherine krabičku otevřela. Spatřila zlatý náhrdelník, na kterém byla zavěšena perla úctyhodné velikosti. S klapnutím krabičku zase zavřela a odsunula ji stranou.

„Povězte svému šéfovi, že není můj typ.“

„Co prosím?“

„Řekněte mu, že jsem na holky.“

Muž nechal červenou krabičku na baru a podnikl tentýž výlet na druhou stranu místnosti, aby svému pánovi vyřídil zprávy ještě horší než posledně. Džentlmen se na Katherine znovu usmál, padla další tlumená slova a posel byl zpátky. Tentokrát to vypadalo, že každou chvíli omdlí.

„Jeho královská Výsost mne požádala, abych se vás otázal, zda by dvacet pět tisíc změnilo váš názor ohledně toho, jaký je… typ.“

„Dvacet pět tisíc. To jako dvacet pět tisíc dolarů?“

„Přesně tak, slečno.“

Katherine si toho džentlmena v koutě ještě jednou prohlédla. Úhledně zastřižený knírek, opečovávaná pleť, tušená vůně santalového dřeva.

„Tak si to ujasněme. Mluvíme tady o dvaceti pěti tisících dolarů, v hotovosti, za jediný večer?“

„Ano.“

Katherine zvedla z barového pultu červenou krabičku a otevřela ji, aby si její obsah znovu prohlédla.

„A tady ta cetka, to je samozřejmě bonus, že?“

„Ovšem. Je to výraz jeho uznání. Jistě ráda uslyšíte, že můj princ dovede být ve svých projevech uznání nadmíru velkorysý.“

„Skutečně?“

„To vskutku ano, slečno. Mohu Jeho královské Výsosti tu potěšující zprávu oznámit?“

Zaklapla krabičku a podala mu ji.

„Nejprve tu krabičku svému královskému šéfovi vraťte a zeptejte se ho, co dalšího mi může nabídnout.“

A to byl konec kalifornské univerzity a počátek postgraduálních studií kultivovaných mužů, kteří oplývali nezměrnými finančními prostředky. Přicházeli za ní elegantní pánové, že jim ji doporučil „jistý společný přítel“. Patrně to byl minulý chlap, se kterým šla do postele a který jí pak dal peníze na ruku, říkala si, ale co na tom? Nosili jí dárky. O čtyři roky později vlastnila luxusní byt na pláži v Santa Monice, v garáži jí stál lexus se stahovací střechou, pokoj měla napěchovaný značkovým oblečením a skříň fantastickými botami. A něco málo přes čtyři sta tisíc měla v hotovosti, aby jí na ně nepřišel finanční úřad. Ale jednou jí přece jen přišel z berňáku dopis, ve kterém žádali vysvětlení ohledně všech těch nezdaněných peněz uložených na účtu číslo 2087956-2 v kalifornské First Union Bank.

Rtěnka. Nenápadný červený odstín. Trocha lesku na rty.

Ještě téhož večera se v restauraci Ivy at the Shore setkala s jedním švýcarským džentlmenem. Byl to privátní bankéř, do Los Angeles přijel za obchodem a hledal diskrétní společnost. Byl velice příjemný a poskytl jí radu. Řekl, že ve světě, který poznamenalo 11. září, není nijak jednoduché krýt svá vlastní hotová aktiva, zvláště pro Američany. Americký bezpečnostní aparát teď sleduje každý dolar, který je v oběhu, a to kdekoli ve světě. A Američané, jak každý ví, jsou na dámy její profese poněkud přehnaně zvědaví. Obzvláště na ty prosperující. Nicméně kdyby mademoiselle laskavě zvážila přestěhování do Lausanne, dalo by se to nějak zařídit. Řekněme, že by se majetek, který vlastní v Americe, převedl na hotovost a dolary by se směnily na švýcarské franky, aby je bylo možné přehnat přes zahraniční účet registrovaný na Kypru. Vyprané peníze by se poté uložily v lausannské pobočce jisté renomované banky. S takovými finančními aktivy pochopitelně nebude koupě rezidence ve Švýcarsku problém. Ale co je nejdůležitější, bude nutné seznámit se s někým, kdo má ty správné konexe. S někým, kdo by se s těmito obchodními záležitostmi vypořádal. A privátní bankéř náhodou právě jednu takovou osobu znal. Byla to Francouzka se znamenitou pověstí, která teď žila v Ženevě a řídila jeden diskrétní exkluzivní podnik. Two Hundred klub, který pečuje o evropské bohaté a mocné muže.

Ten večer dostala perly. A k nim náušnice do sady.

Švýcarský bankéř dokonce věděl o jednom báječném bytě k mání v Lausanne. Byl v nejvyšším patře budovy a jednalo se o rohový byt s oplocenou venkovní terasou. S nádherným výhledem na francouzské Alpy a jezero Léman. Byl schopen zajistit jí hypotéku, samozřejmě bez vedlejších poplatků za vyřízení. Vlastně se celá ta věc dala zařídit prostřednictvím organizace Two Hundred klub. Ta žena mimochodem byla madam Simone Badeauxová. A bankéř náhodou právě řešil její finanční záležitosti a měl její číslo ve svém mobilním telefonu značky BlackBerry.

„Co takhle jí zavolat a rovnou si s ní popovídat?“

Než přinesli moučník, byl Katherinin život vyřešen. Předtím, než se přestěhovala do Lausanne, oznámila jistá německá farmaceutická firma, že kupuje celý komplex budov, ve kterém se nacházel i její byt. Krátkodobá investice do cenných papírů jí vynesla tři sta tisíc dolarů. A další dva roky se nemusela nikam stěhovat.

Katherine Taylorové se v Lausanne líbilo.

Sehnat peníze tam nebyl žádný problém.

Vstala, osuška sklouzla na zem a ona zůstala nahá. Rozprášila si kolem hlavy mlžný opar Chanelu a počkala, až se jí parfém snese na vlasy a na ramena. Otevřela velkou šatní skříň, vylovila z ní černé šaty značky Versace a přetáhla si je přes luxusní dámské černé prádlo značky Aubade. Boty od Prady na vysokém podpatku budou mít dnes večer premiéru. Její sto sedmdesát pět a půl centimetru vysoké postavě přidaly dalších sedm a půl. Klient se nechal slyšet, že má rád poněkud vyšší ženy. Zimní kabát už byl přehozený přes židli u hlavních dveří. Tříčtvrteční norek značky Fendi. Další projev čísi vděčnosti. Tenkrát se však jednalo o italského jezdce Formule 1, který jí kožich věnoval jako poděkování za to, že bude mlčet. Jeden italský bulvární plátek totiž nabídl odměnu milion eur tomu, kdo jim sdělí důvěrné informace o jistém obscénním víkendovém pobytu v Římě. Ten se uskutečnil v době, kdy těhotná manželka dotyčného světového šampiona seděla sama doma v Miláně. Muži, kteří oplývali nezměrnými finančními prostředky, věděli, jak vyjádřit svou vděčnost dívce, která dovedla držet jazyk za zuby, když to bylo potřeba. Hodila na sebe norkový kožich a ještě jednou se zhlédla v zrcadle v předsíni.

„Tak zatím, baby.“

Sjela výtahem a došla k taxíku, který čekal na rohu ulic Caroline a Langallerie.

„Bonsoir. Dobrý večer, slečno Taylorová.“

„Nazdar, Pascale. Ça va? Jak to jde?“

„Mám se dobře, mademoiselle, děkuji za optání. Dnes večer vám to moc sluší.“

„Díky, Pascale. Vy vždycky víte, jak člověka potěšit.“

„Do hotelu Palace, mademoiselle?“

„Buďte tak hodný.“

Pascal po celou dobu desetiminutové jízdy ani jednou nepromluvil. Katherine mu za jeho mlčenlivost byla vděčná. Právě proto ho měla v telefonu hned na druhém místě a proto mu vždycky platila dvakrát víc, než si řekl. Dívala se na město v dešti, ubíhající za okny. Na mokrém asfaltu se odrážely modré neonové nápisy a oranžové světlo pouličních lamp. Když odbočili do ulice Saint-Pierre, zastavili na červenou. Na opačné straně jezera byl vidět osvětlený Évian. Hezké, pomyslela si, jako v San Francisku.

Křižovatku projížděly trolejbusy, pak přeblikla zelená a Pascal zamířil do ulice Grand-Chêne. Katherine málem vyletěly oči z důlků. Hotel Lausanne Palace se utápěl v červeném světle, byl ovázaný červenými pentlemi a mašlemi, balkony ve všech šesti patrech byly ozdobeny girlandami a břečťanem. Na chodníku stály zakrslé vánoční stromky a bílé vápencové sloupy u vchodu byly zdobně ovinuté stovkami malinkatých bílých žároviček. Nic z toho tam ještě včera nebylo.

„Podívejte na to! Kdy to všechno stihli?“

„Dneska, mademoiselle. Když nazdobí Palace, znamená to ve Švýcarsku začátek vánoční sezony. Jezdí se sem na něj dívat lidé ze všech kantonů.“

„To všechno zvládli udělat za jeden jediný den?“

„My Švýcaři jsme velice výkonní.“

„O tom mi povídejte.“

Pascal rychle odbočil nahoru na soukromou, stáčející se příjezdovou cestu. Katherine se zachichotala.

„Božínku, mám pocit, jako bych žila v pohádce.“

Odbila desátá hodina a údery zvonů se nesly promáčenou ulicí.

Zkontroloval čas na hodinkách: do celé zbývalo pět minut. Poklepal na hodinové sklíčko a přiložil si hodinky k uchu. Ještě tikaly, jen šly pozadu.

Zapálil si cigaretu a chvíli tam bez hnutí stál. Poslouchal.

Zvony, déšť.

Déšť, zvony.

Jako kdyby tu mělo být slyšet i něco jiného.

Neměl ovšem nejmenší potuchy, co by to mělo být.

Zapadl pod hotelový portikus a čekal. Za okamžik přijel nahoru ke vchodu taxík. Ze zadních dveří vystoupil hezký pár kotníků v černých lodičkách na vysokém podpatku. Zbytek dárkového balíčku byl zabalený do norkového kožichu, který nahoře zdobila záplava blond vlasů. V nich se odrážela světla bílých žároviček obtočených kolem kamenných sloupů. Díval se, jak žena pozvolna zabočila a zamířila do malého lesíku vánočních stromků, které stály podél chodníku. Pozoroval ji. Když stoupala po schodech potažených červeným kobercem směrem k otočným dveřím, usmívala se jako šťastné děcko. Dveřmi proplula stejným způsobem, jako by se vezla na kolotoči.

„Té naivní holce září oči nadšením.“

Odhodil cigaretu na chodník a nohou ji zamáčkl. Límec baloňáku si přitáhl těsně ke krku a vkročil znovu do deště. Minul ústřicový bar v hotelové restauraci. Okny zahlédl množství měkkýšů ležících na hromadě ledu a dva mladíky v kuchařských mundúrech, kteří páčili škeble noži s tupým ostřím. Uvnitř restaurace seděla parta zazobaných chlapíků, kteří to tam roztáčeli ve velkém. Bílé víno a rozmanité druhy místních ústřic typu belons všude kolem. Viděl, jak blondýnka, kterou spatřil před hotelem, prošla dveřmi z hotelové haly a jak následovala maître d’hôtel, vrchního číšníka, do rohového boxu u oken. V boxu se od stolu zvedl džentlmen středního věku, aby ji přivítal. Měl na sobě elegantní oblek, znak toho, že cestovní výlohy mu hradí zaměstnavatel. Číšník pomohl blondýnce z norkového kožichu a odhalil tak hezky střižené černé šaty, které měla na sobě. Šaty, jež slibovaly, že pod nimi vypadá ještě líp.

Odvrátil se a pokračoval po ulici Grand-Chêne. Přešel mokrou silnici a vydal se po schodech dolů do úzké potemnělé uličky mezi domy. Kdyby mu předtím nikdo neřekl, kam se má dívat, patrně by ji přehlédl. Chodník byl pokrytý dlažebními kostkami, vypadalo to tam jako v bludišti pro laboratorní myši. Cesta zahýbala nejprve doleva, potom doprava, jednou či dvakrát se stočila zpátky, až jej dovedla do slepé uličky, kde se nad černými ocelovými dveřmi houpala jediná žárovka. Žádná vývěsní tabule, žádné označení. Jenom dva muži o velikosti buldozerů se stejným výrazem ve tváři, kteří stáli bez hnutí pod stejnými deštníky. Sledovali, jak se k nim blíží. Zastavil se až u nich.

„Dobrý večer, mládenci. Jestli tomu dobře rozumím, tohle je to místo, které hledám.“

Chvíli se na něj dívali a potom bez jediného slova ustoupili stranou. Černé kovové dveře za nimi se zasunuly do stran. Kývl na ně na důkaz vděčnosti.

Sešel po dalších schodech, zdola se ozývala vábivá rytmická hudba. Modrý neonový klikyhák na jedné zdi hlásal „Night Club 69“ a osvětloval fotografie spoře oděných žen na druhé zdi. Všechny ženy na fotografiích se usmívaly a jejich úsměv v sobě skrýval příslib, že dole pod schody čekají návštěvníky samé báječné věci. Stoupl na poslední schod, prodral se závěsy z rudého sametu a stanul v chabě osvětlené místnosti, kde to bylo cítit parfémem a cigaretovým kouřem. Zakouřeným prostorem pronikal paprsek bílého světla, který dopadal na ženu na malém pódiu. Tělo měla zahalené jen průsvitným bílým šátkem. Objímala mosaznou tyč, kterou měla mezi nohama, a její alabastrově bílá kůže, stejně jako onen šátek, vrhala průzračně bílé odlesky. Zaklonila se, rozhoupala se v podmanivém rytmu a nechala šátek spadnout na zem.

„Fajn. Přesně ten typ podniku, který hledám.“

Kabát svěřil do úschovy celkem hezké ženě, která se tam zčistajasna objevila s očíslovaným lístkem v ruce a s odzbrojujícím úsměvem na tváři.

„Užijte si večer, monsieur.“

„Pokusím se.“

Vzal si od ní lístek a přešel k baru, kde seděly dvě krasotinky v negližé a vystavovaly na odiv své dlouhé nohy. Pily colu s ledem a čekaly, až je osloví nějaký laskavý cizinec. Harper se posadil na konci baru. Jedna z nich, ta s mandlovýma očima, prohodila:

„My vás neukousnem, monsieur.“

„Prosím?“

„Máte strach přisednout si k nám blíž?“

„Třeba jsem nesmělý.“

„Co kdyby nám monsieur koupil sklenku šampaňského? Že bychom vám pomohly překonat vaši nesmělost.“

Pohlédl na nápojový lístek na baru. Nejlevnější šampus, který v tom podniku měli, stál šest set švýcarských franků. Švýcarsko, země šampaňského s léčivými účinky a polonahých potrhlic, které má člověk kdykoli k mání.

„Co kdybychom to nechali až na jindy, dámy?“

„Jak je libo, monsieur.“

Vylovil cigaretu, zapálil si a rozhlédl se po klubu. Všichni zákazníci seděli v přítmí se svými drinky a cigaretami. Nikdo z nich nevypadal jako ten muž na snímku.

„Vítám vás v klubu 69, monsieur. Dáte si něco k pití?“

Otočil se k drobné ženě za barem. Podle obličeje to byla Asiatka, hnědé oči, útlé tělo zahalené v rudé hedvábné látce.

„Vodku s tonikem, prosím.“

„Jistě, bude mi potěšením.“ Namíchala drink do vysoké sklenice a postavila ho před něj. „Doufám, že vám bude chutnat.“

Ochutnal. Vodky tam tedy bylo požehnaně. Účelem bylo člověka pořádně zhulákat a dostat z něj všechny ty franky, které mu v kapse propalují díru. Upil ze skleničky větší doušek.

„Je to podle vašich představ?“

„Co prosím?“

„Ten drink, monsieur.“

„Je to dobré.“

Počkala deset vteřin.

„Vy jste v Lausanne nový, monsieur.“

On o tom dalších pět vteřin uvažoval.

„Zřejmě ano.“

„Musíte si udělat čas na návštěvu katedrály.“

„Cože?“

„Je ve staré části města.“

Upřeně se na ni zahleděl a říkal si, jak je podivné, že mu nějaká polonahá ženská ve striptýzovém klubu vykládá o tom, že by se měl jít podívat do nějaké pitomé katedrály.

„Pokusím se to vměstnat do svého nabitého programu.“

Barmanka se opět na deset vteřin odmlčela.

„Mohu vám nabídnout ještě něco jiného, monsieur?“

„Prosím?“

„Mohla bych požádat jednu z našich půvabných tanečnic, aby se k vám připojila a povídala si s vámi, pokud si přejete.“

„Povídala?“

Poklepala na malou vývěsní ceduli, která visela na baru. Merci de vous souvenir de 69: vous pouvez regarder mais pas toucher. Dívat se, ale nesahat.

Podíval se na ni a uvažoval, co by té polonahé ženě odpověděl.

„Vlastně tu na někoho čekám.“

Rozpřáhla ruce. Pod hedvábnou látkou se jí vzedmula ňadra. Byla dokonalá.

„Možná tu čekáte na mne, monsieur. Můžete si povídat se mnou, bude to velice příjemné.“

„Ten, koho hledám, je totiž muž.“

Nahnula se přes bar a s napůl uraženým, napůl laškovným výrazem se na něj usmála.

„V tom případě jste si vybral špatný podnik, monsieur.“

Pohlédl do zrcadla nad barem. Spatřil v něm muže, kterému bylo něco přes třicet a seděl ve sportovně střiženém tvídovém saku s plandavou kravatou opřený o bar jednoho striptýzového klubu v Lausanne. Jako by tu byl a zároveň vlastně nebyl. Zase sklouzl očima dolů.

„Je legrační, že si o mně něco takového myslíte, mademoiselle.“

Dopil drink a postavil sklenku na bar.

„Dáte si při tom čekání ještě jednu skleničku?“

„V dnešní době jdou lidské city proti proudu.“

„Excusez-moi. Co prosím?“

„Další drink si dám moc rád.“

Kouřil a čekal, až mu barmanka připraví druhou sklenku. Na vyvýšeném pódiu stanula v záři reflektorů žena s karamelově hnědou kůží a dlouhými tmavými vlasy a strhla na sebe všechnu pozornost. Na sobě měla zlatavé sárí, které se ve světle reflektorů třpytilo. Stáhla si šaty z ramen a ty z ní sklouzly, jako by byly tekuté. Držela šaty před sebou. Světlo reflektoru zhaslo, modré světlo zezadu naopak zesílilo a promítalo stín její obnažené postavy na látku. Sledoval, jak si sárí pozvolna zvedá až k očím a jak ho přitom pozoruje. Možná že ho sváděla, aby se s ní dal do řeči. Třeba chtěla, aby si s ní promluvil o sexuální touze, kterou v něm vyvolala. Otočil se zpátky k baru a opět zahlédl sám sebe v zrcadle. Viděl muže, kterému bylo něco přes třicet a který si nemohl vzpomenout, kdy naposledy něco takového cítil. Barmanka se k němu vrátila s druhým drinkem.

„Doufám, že vám bude chutnat, monsieur.“

„Jestli je to něco takového jako posledně, tak určitě bude.“

Zamáčkl cigaretu v popelníku a znovu očima přelétl stolky v místnosti. Muž z fotografie se dosud neukázal. Pro schůzku to byl nezvyklý podnik, ale právě na takovém místě se ten muž chtěl sejít. Trval na tom, aby se sešli někde, kde si budou moci v klidu pohovořit. Na místě, kde nebude možné, aby někdo tajně vyslechl, o čem spolu mluví. Je to příliš nebezpečné, nezbývá už moc času, musím vám něco dát. Znělo to zoufale, dokonce šíleně.

Upíjel svůj drink.

Ještě větší nálož vodky než posledně.

Podle toho, jak se vše dosud vyvíjelo, se zdálo, že ho čeká bouřlivý večer.

Od chvíle, kdy přijel do Lausanne, mu život znepříjemňovaly problémy, se kterými se při své práci běžně potýkal i jinde. Nenaspal toho tady o nic víc než v Londýně. Jen seděl na pohovce a nemohl usnout. Celou noc pil, kouřil a sledoval History Channel. A tak to šlo každý den. Ne že by se opíjel. Testoval spíše vnímavost vlastní paměti a zkoušel, kolik poznatků z množství nashromážděného za dva a půl milionu let, kdy se lidé začali na světě vyvíjet, je schopen si zapamatovat. Od toho okamžiku, kdy příslušníci Homo ergaster z rodové linie hominoidů, tedy jedinci, kteří se už podobali lidem, začali chodit po dvou nohách, naučili se rozdělávat oheň a zasazovat kameny do ručních sekyrek. Harper si vždycky nejdřív dal kapku toho starého známého pití, na které byl zvyklý, a potom se jal předstírat, že spí. A pokaždé když někdo v televizi řekl slovo „válka“ nebo „lidstvo“, si nalil další rundu a vyžahl ji na jeden zátah. Setřásl tyhle myšlenky, zapálil si cigaretu a rozhlédl se po lokále. Klub se plnil dalšími zákazníky, kteří si sem přicházeli pohovořit s polonahými ženami. Muž, na kterého čekal on, tu ale nebyl. S prázdnou skleničkou se otočil zpátky k baru. Barmanka v šatech z červeného hedvábí už pro něj měla připravenou další sklenku.

„Vy umíte číst myšlenky, mademoiselle.“

Znovu se podíval na hodinky.

Jedenáct minut po jedenácté.

Opět se ve vzpomínkách vrátil do minulosti.

Stalo se to před sedmi týdny.

To bylo naposledy, kdy viděl ručičky hodin v této poloze.

Seděl v jakémsi jednopokojovém bytě a sám se sebou hrál opileckou hru. Televize naplňovala ponurou místnost modrým blikajícím světlem. Na obrazovce si křižáci ve jménu Ježíše Krista razili cestu do Jeruzaléma, a to prostřednictvím hromadného vyvražďování. Ulicemi tekly potoky krve. Vtom zazvonil telefon. Upřeně se na něj zahleděl. Nemohl si vzpomenout, kdy mu naposledy zvonil telefon. Nemohl přijít dokonce ani na to, kde to sakra je. Zvedl se z rozkládací pohovky a odhrnul okenní závěs. Naproti přes ulici stála obrovská budova ze žlutých cihel. Hodiny na její věži ukazovaly jedenáct hodin.

„Kde to sakra jsem?“

Zatáhl závěs a sedl si zpátky na pohovku. Nechal telefon zvonit, říkal si, že to ta zatracená věc dříve či později stejně vzdá. Jenže ona se nevzdávala. Rychle sáhl po dálkovém ovladači a vypnul televizi. V místnosti byla najednou naprostá tma. Jediné, co bylo vidět, bylo tlumené světlo pouličních lamp, které prosvítalo závěsem. Zvedl sluchátko. Neřekl nic, jenom čekal. Ve sluchátku bylo ticho. Po chvíli se z druhého konce telefonní linky ozval jakýsi mužský hlas:

„Dobrý večer, pane Harpere.“

„Kdo je tam?“

„Mluvím s panem Jayem Harperem, bytem na Euston Road u King’s Cross Station?“

„King’s Cross?“

„Ano, to je ta žlutá cihlová budova, kterou máte venku za oknem. Ta s těmi hodinami.“

Přelétl očima pohovku a podlahu. Ležely tam poloprázdné lahve s vodkou, peněženka, britský pas, popelník plný špačků a krabičky cigaret. Natáhl se pro pas. Uvnitř byla fotka se jménem Jay Michael Harper. Narozen v Londýně, roku 1971.

„Kdo to sakra je?“

Hlas v telefonu mu odpověděl, jako by ta otázka směřovala na něj.

„Bezpečnostní agentura Guardian Services s. r. o., pane Harpere. Zastupujeme nezávislé odborníky na bezpečnost, jako jste vy. V minulosti jsme vašich služeb využili již mnohokrát.“

Harper neměl ponětí, o čem to ten hlas mluví.

„Na nějaký pitomý prodej po telefonu je už kapánek pozdě, nemyslíte?“

„Nejedná se o žádný prodej po telefonu, pane Harpere. Snažíme se vás zkontaktovat už tři dny.“

Poškrabal se za krkem a rozhlédl se po pokoji. Všude kolem se válely knihy, noviny a odpadky. Zavrtěl hlavou, snažil se vzpamatovat.

„Tak fajn.“

„Máme pro vás práci, je to v Lausanne.“

„Kde že to je?“

„V Lausanne, ve Švýcarsku.“

„V Lausanne.“

Přepadla ho náhlá vlna nevolnosti, hlava mu pulsovala bolestí. Ukázalo se, že vzpamatovat se nebude nijak snadné.

„Podívejte, tohle opravdu není vhodná chvíle.“

„Omlouvám se, že vám volám tak pozdě.“

„Ne, to není tím, že… podívejte, já teď žádnou práci nehledám, teď se mi to vážně nehodí.“

„Pane Harpere, dovolte mi jednu otázku. Myslíte si, že jste v situaci, kdy si můžete vybírat?“

„Vybírat?“

„Naše záznamy ukazují, že už nějaký čas nepracujete. Člověk by si myslel, že za tu práci budete rád.“

Hlas ho chvíli nechal, aby se nad tím zamyslel. Harper popadl peněženku a otevřel ji. Bylo v ní třináct liber šterlinků, ani jedna pence. Žádné legitimace, žádné kreditní karty, žádné karty do bankomatu. Přesně tak, jak říkal ten hlas. Neměl na vybranou.

„O jaké práci se tu tedy bavíme?“

„Tak jako vždycky.“

Harper neměl nejmenší tušení, co tím ten hlas sakra myslí. Jenže na druhou stranu, když někdo nemá na výběr, nedá se nic dělat.

„Takže jaké jsou další instrukce?“

Druhý den, v šest hodin ráno, přejde Harper na protější stranu silnice. Vzadu za King’s Cross vyhledá stanici St Pancras. Jízdenku do druhé třídy vlaku do Paříže má na své jméno přichystánu u přepážky nadnárodní železniční společnosti Eurostar. Na nástupišti ho čeká nějaký muž, v ruce drží cedulku s nápisem „Guardian Services“. Nepředstaví se, anglicky neřekne ani slovo, zahuhňá jen cosi francouzsky. Harperovi se nějakým zvláštním způsobem podaří zachytit hlavní myšlenku. Pařížské metro stávkuje, na nádraží Gare de Lyon musí jet taxíkem. Už tak má ale zpoždění. Muž mu předává jízdenku na Lyria TGV do Lausanne, vede Harpera k taxíku, který už čeká na ulici Dunkerque. Řidič uhání silničním provozem, ani na chvíli nezavře pusu. Harper poslouchá, jak ten chlapík blábolí cosi o situaci ve světě. Très mal, monsieur, on marche complètement sur la tête… mizerný svět, postavený na hlavu, všechno je špatně. Harper upírá pohled na zátylek řidičovy hlavy a uvažuje, kdy se sakra naučil francouzsky? Vlak do Lausanne stihne, ale jen tak tak. Po čtyřech hodinách padampadam, padampadam se ocitá v malé kanceláři s okny s kouřovými skly a výhledem na parkovací rampu. Na psacím stole leží švýcarské povolení k pobytu, pracovní povolení, mobilní telefon, stolní počítač a dopis adresovaný jeho osobě. V uvítacím dopise je uvedena adresa bytu, který je mu k dispozici na ulici Chemin de Préville. Klíče si může vyzvednout na úřadě pro vyšetřování spolu s pěti tisíci švýcarských franků, určenými na služební výlohy. Nechybí ani instruktážní knížečka a sada navštívenek.

JAY MICHAEL HARPER

Poradce pro bezpečnost

Mezinárodní olympijský výbor

Bylo to jako probudit se zničehonic v kůži někoho jiného.

První týdny toho na práci moc neměl. Jen kontroloval, jestli každý zaparkuje tam, kde má, jestli hoši, kteří měli noční službu, stáhli žaluzie a jestli si na boty nazuli návleky z modré látky, aby nepoškrábali mramorové podlahy.

Taky dobře, říkal si, jakýkoli složitější úkol by mohl jeho zaměstnavatele upozornit, že nemá ani páru, co tu sakra dělá. A pak mu na stole přistála béžová obálka z manilového papíru s nápisem „Tajné“. Uvnitř bylo deset ručně naškrábaných stran. Čísla a rovnice, tabulky a grafy. Přiložený návod mu radil, jak tomu všemu přijít na kloub. A snaha přijít tomu na kloub ho dovedla až do striptýzového klubu 69, kde teď čekal na muže jménem Alexandr Jurijev.

Znovu pohlédl na hodinky.

Jedenáct čtyřicet.

Muž jménem Jurijev měl zpoždění.

Harper vylovil z kapes svého baloňáku mobilní telefon a několik útržků papíru. Prohraboval se papíry a hledal číslo. Když kýžené telefonní číslo našel, vytočil ho. Čtyřikrát to zazvonilo a pak se na druhém konci ozval hlas, na kterém bylo znát, že je dotyčný člověk rozzlobený, že ho někdo obtěžuje.

„Oui, ano?“

„To je hotel Port Royal?“

„Neslyším vás. Moc vám to tam řve.“

Harper přikryl telefon dlaní.

„Hotel Port Royal?“

„Ano, ano, co si přejete?“

„Můžete mě spojit s jedním z vašich hostů? Jmenuje se Alexandr Jurijev.“

„Ne quittez pas. Nezavěšujte, prosím.“ Harper čekal, po chvíli se ve sluchátku ozvalo: „Není tady.“

„A můžete mu nechat vzkaz, že jsem volal?“

„Ne, vyrovnal účet, vystěhoval se a odhlásil se z hotelu.“

„A kdy?“

„Dnes, ještě než jsem přišel na směnu.“

„Nechal na sebe číslo nebo adresu, kde bych ho mohl v budoucnu zastihnout?“

„Tak to vám nepovím, jsem noční recepční, mám službu jenom v noci. Zavolejte zítra během dne.“

„Dobrá, ale dám vám svoje číslo pro případ, že by se vám dnes večer ozval a chtěl vědět, jestli mu někdo nenechal nějaký vzkaz.“

Prohledal útržky papíru, které měl v ruce, našel jednu ze svých navštívenek, kde se prezentoval jako poradce olympijského výboru, a nahlas přečetl číslo. Na nočním recepčním bylo znát, že už se nemůže dočkat, až bude moci zavěsit.

„Dobrá, sbohem.“

„Počkejte, přečtěte mi to číslo ještě.“

„Cože?“

„Moje číslo, přečtěte mi ho.“

„Ale proč?“

„Protože mám pocit, že jste si ho vůbec nezapsal.“

Ve sluchátku bylo slyšet šustění papírů.

„Tak jo, už jsem si vzal tužku. Nadiktujte mi ho.“

Noční recepční si číslo správně zapsal až na třetí pokus. Harper zavěsil, dopil svůj drink a zamával na barmanku, že si přeje zaplatit. Žena za barem na něj ohrnula rty jako malá holka.

„Vy už nechcete další drink, monsieur? Máme tu speciální půlnoční show. Velmi byste se při ní pobavil.“

„Díky, ale už tak jsem z toho alkoholu řádně otupělý.“

„Možná že ještě přijde.“

„Kdo?“

„Ten muž, na kterého čekáte.“

Harper ještě jednou přelétl klub očima.

„To pochybuju. Kolik jsem dlužen za ty drinky?“

„Tři sta franků, monsieur.“

„Kolik?“

„Tři sta franků.“

Otevřel peněženku a vyložil peníze na bar.

„Mohl bych dostat stvrzenku, prosím?“

„Tout de suite, monsieur. Hned to bude.“

Natáhl na sebe baloňák. Strčil si do kapsy cigarety a zápalky. Obdržel reklamní letáček — kousek růžového papírku s obrysem nahého ženského těla a ručně psaným textem „Night Club 69. Trois cent francs. Merci de votre visite. Tři sta franků. Děkujeme za vaši návštěvu.“

„Bude vám to takhle stačit, monsieur?“

Složil papírek a strčil ho do kapsy baloňáku.

„Účetní se z toho určitě počurají smíchy.“

„A přijďte zas, monsieur.“

„Čistě ze zvědavosti — je tu ve městě hodně takových podniků?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Strážci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.