ALBATROS

Daniela Krolupperová

Sedmilhář Josífek

Daniela Krolupperová

© Daniela Krolupperová, 2008

Illustrations © Markéta Vydrová, 2008

www.albatros.cz

ISBN 978-80-00-02166-9

Obsah

1

2

3

4

5

6

1

Josífek byl už opravdový školák, prvňáček. Ale hlavně byl zvědavý malý kluk. Stále si něco vymýšlel, občas nerad poslouchal a taky často lhal. Nic nepomohlo, že začal chodit do školy. Nepomohlo, ani když se maminka s tatínkem zlobili, ani když mu zakázali dívat se na večerníček. Josífkovi to prostě nedalo a pořád a pořád se nemohl naučit říkat pravdu. Až přišel den, kdy měl Josífek sedmé narozeniny. Přál si veliké nákladní auto na dálkové ovládání. Tatínek mu slíbil, že ho dostane, když bude hodný. Josífek sice moc hodný nebyl, ale stejně se na autíčko těšil. Uměl totiž moc pěkně prosit a rodiče mu obvykle jeho přání splnili. Den Josífkových sedmých narozenin připadl na pátek. A nebyl to jen tak obyčejný pátek, po kterém přijde sobota a neděle.

Byl to báječný, úžasný a skvělý pátek, protože po víkendu na Josífka čekal celý týden jarních prázdnin. Josífek ráno vstal a chystal se do školy jako jiný den. Maminka ho vzbudila a dala mu pusu na čelo. Potom řekla „Dobré ráno, oslavenče” a šla do kuchyně připravovat snídani. Jenomže Josífkovi se nechtělo ani vstávat, ani jít do školy. To se mu bohužel stávalo skoro každé ráno. „Josífku,” volala maminka z kuchyně. „Už jsi vstal?” Ale kdepak Josífek. Jenom se hlouběji zavrtal pod peřinu. „Už jdu!” zavolal na maminku.

Jenomže maminka svého synka dobře znala a věděla, že s ním po ránu bývá kříž. Tak se šla přesvědčit. „Hajdy, ty neposlucho! Utíkej se nasnídat, nebo přijdeš pozdě do školy!”

Josífek se neochotně posadil na posteli a začal si mnout oči. Maminka se vrátila do kuchyně.

Chvíli nato se Josífek co noha nohu mine došoural na snídani. Posadil se ke stolu a upřeně pozoroval chleba se sýrem. Potom se do něj pomalu zakousl. Když dojedl, šel se mýt.

Maminka slyšela, jak v koupelně teče voda. „Vyčistil sis zuby?” volala na Josífka z kuchyně.

„Jó,” odpověděl nevrle Josífek.

Ale maminka věděla, jaký Josífek je, a proto se šla do koupelny podívat. Ukázalo se, že Josífkův zubní kartáček je úplně suchý, a tedy nepoužitý. Maminka se zamračila a vymáčkla Josífkovi na kartáček pastu. Josífek se taky zamračil, ale přece jen si zuby začal čistit. Pak se Josífek učesal a pustil se do oblékání. „Vzal sis čisté ponožky?” zeptala se ho maminka. „Jóó,” zavrčel Josífek.

„Říká se ano,” napomenula ho maminka. „No jó... vlastně ano,” odpověděl Josífek. Maminka se šla podívat na miminko, na Josífkovu docela maličkou sestru Haničku. Sestřička spokojeně spinkala a maminka se vrátila k Josífkovi. „Ukaž!” řekla přísně.

Dobře totiž znala Josífkův ošklivý zvyk. Místo do koše na prádlo odhazoval špinavé ponožky pod postel a ráno si je znovu oblékal. Maminka večer koupala miminko a nestihla

pokaždé zkontrolovat, co právě dělá Josífek. Koneckonců, byl to už veliký kluk, školák. Maminka si zblízka prohlédla Josífkovy nohy. Smrduté ponožky prozradily, že nocovaly pod Josífkovou postelí.

„Okamžitě se převlíkni!” rozzlobila se maminka. „Proč mě tak zlobíš? Proč mi neříkáš pravdu?” Josífek se odloudal pro čisté ponožky. Sám nevěděl, co ho nutí pořád si vymýšlet.

V tu chvíli se rozplakala sestřička a maminka se musela od Josífka vzdálit.

„Dal jsi ty špinavé ponožky do prádla?” zavolala za chvilku z ložnice.

Josífek se zrovna česal. Na špinavé ponožky už docela zapomněl a nechtělo se mu se pro ně vracet do pokoje. „Dal,” zalhal znovu.

Jenomže Hanička už byla přebalená, a tak se maminka mohla jít přesvědčit. Použité ponožky ležely hozené pod postelí. Mamince docházela trpělivost.

„Okamžitě sem pojď!” Maminka se opravdu hněvala. „Dneska máš narozeniny! To si myslíš, že dostaneš nějaké dárky!? Za takovéhle chování? Že se nestydíš, takhle mi lhát!”

Josífek se přece jenom zastyděl. A trochu se i polekal. Bleskem zajel pod postel, vytáhl ponožky a donesl je do koše na špinavé prádlo.

Maminka už balila Josífkovi svačinu. Ten se mezitím zašel podívat na sestřičku. Byla na světě zatím několik měsíců. Ještě toho moc neuměla, ale Josífek si s ní rád hrál. Byla roztomilá a krásně se na Josífka smála. Maminka zaslechla, že Josífek odešel do ložnice.

„Nevytahuješ, doufám, Haničku z postýlky!” zavolala za Josífkem.

Právě v té chvíli Josífek držel Haničku oběma rukama a potácel se pod její vahou kolem postele. Nošení Haničky měl Josífek přísně zakázáno. Miminko bylo těžké a on moc malý. Kdyby Haničku upustil, mohla by si ublížit.

„Nééé!” stihl ještě zavolat Josífek, ale maminka už stála ve dveřích ložnice.

„Ty jsi ale zlobivý kluk!”

Hned mu Haničku vzala z rukou a uložila ji zpátky do postýlky. Hanička se rozplakala a maminka rozkřičela: „Tisíckrát jsme ti to s tátou říkali! Víš, co všechno by se mohlo stát, kdyby ti Hanička spadla?!”

„Mně nespadne...” mumlal si pro sebe Josífek a pro jistotu se klidil mamince z dosahu. „Vždyť je to jenom malej prcek,” zabručel si ještě potichu. „Vzal sis svačinu?” volala za ním maminka. „Anóó,” odpověděl Josífek a začal si u dveří zavazovat tkaničky.

Maminka se vrátila z ložnice, mihla se v kuchyni a přinesla Josífkovi do předsíně svačinu. Mlčky mu ji uložila do aktovky.

„Vypil jsi čaj?” zeptala se přísně vyčítavým hlasem. „Hm...” odpověděl Josífek a vzal si aktovku se svačinou na záda. Maminka ale ještě jednou odešla do kuchyně a vrátila se s hrníčkem nedopitého teplého čaje s mlékem. Josífek totiž strašně nerad pil. Nějak ho to prostě nebavilo.

„Že se nestydíš, Josefe!” Teď pil Josífek jako o závod. Přece jen se styděl a už by radši šel. Neměl rád, když se na něj maminka zlobila. A jakmile mu maminka řekla „Josefe”, znamenalo to, že se zlobí moc. „Dneska je ti sedm let, máš narozeniny. Je ráno, ještě jsi ani neodešel do školy, a už jsi mi stihnul sedmkrát zalhat. Vždyť je z tebe sedmilhář! Josefe, Josefe, co s tebou máme s tatínkem dělat?”

Josífek nevěděl, a tak nemohl mamince poradit. Styděl se a koukal být co nejrychleji mamince z očí.

„Slyšela jsem, že každého sedmilháře stihne za sedmilhaní takový trest, jaký si zaslouží,” povzdechla si maminka. „Jaký?” zajímal se Josífek a kolem krku si omotával šálu. Trochu ho to vystrašilo. Vyhlídka na trest se mu vůbec nezamlouvala.

Jenomže než maminka stihla odpovědět, rozplakala se v ložnici Hanička. Maminka za ní musela odejít a Josífek se rozběhl do školy.

2

Když se Josífek odpoledne vrátil ze školy, těšil se, že ho doma bude čekat veliký dort. Maminka mu ho včera večer slíbila.

„Mami, mami, kde je?” volal, jakmile mu maminka otevřela dveře. Dokonce zapomněl pozdravit.

Vběhl do předsíně, aktovku odhodil na zem. Školní přezůvky letěly do kouta. Namísto mytí rukou utíkal Josífek rovnou do kuchyně.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sedmilhář Josífek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.