PRO JASONA –

BEZ TVÉ LÁSKY

BY NIC NEBYLO MOŽNÉ

Přeložila Jana Jašová

RAPTURE

First published in the United States by Delacorte Press,

an imprint of Random House Children´s Books,

a division of Random House, Inc., New York, 2012

Copyright © 2012 by Tinderbox LLC and Lauren Kate

Translation © Jana Jašová, 2013

ISBN 978-80-242-3837-1

Všechny věci světa k rozkladu jen spějí,

pouze naše láska nikdy nezetleje...

JOHN DONNE, Výročí

PROLOG

PÁD

Na počátku bylo ticho –

V prostoru mezi nebesy a Pádem, vzdáleným v nepoznatelné hlubině, nastal okamžik, kdy božské bzučení nebes utichlo a nahradilo ho ticho tak naprosté, že Danielova duše zatoužila rozeznat aspoň nějaký zvuk.

Pak přišel pocit padání, pohybu tak prudkého, že ho nestačila zabrzdit ani jeho křídla. Jako by mu k nim Trůn upevnil měsíce: křídla téměř znehybněla, a pokud se přece jen zatřepotala, jeho pád nijak přibrzdit nedokázala.

Kam míří? Nebylo nic před ním a nic za ním. Nic nahoře a nic dole. Jen hustá temnota a rozmlžený obrys toho, co zbylo z Danielovy duše.

V té absenci zvuků se naplno rozběhla jeho představivost. Plnila mu hlavu něčím, co bylo daleko za hranicí zvuku, něčím nevyhnutelným. Děsivými slovy Luceiny kletby.

Bude umírat... Nikdy nepřežije dospívání – bude umírat znovu a znovu a znovu, přesně ve chvíli, kdy se rozpomene na tvou volbu.

Nikdy nebudete skutečně spolu.

Ta Luciferova hloupá kletba, jeho zahořklý dodatek k odsouzení Trůnem, jež zaznělo na nebeském Palouku. Pro jeho lásku si teď přichází smrt. Dokáže tomu zabránit?

Dokáže to vůbec rozpoznat?

Protože co ví anděl o smrti? Daniel už sledoval, jak si smrt pokojně bere některé z příslušníků té nové rasy nazývané lidstvo. Ale andělů se smrt netýkala.

Smrt a dospívání, dvě nezvratná vymezení Luciferovy kletby. Pro Daniela ani jedno z toho nic neznamenalo. Věděl jen jedno: že odloučení od Lucindy je trest, který nedokáže snést. Musí být s ní.

„Lucindo!“ vykřikl.

Jeho duše se rozehřívala už při pouhém pomyšlení na ni. Ale cítil jen bolestnou prázdnotu, nadbytek toho, co nebylo.

Dokázal kolem sebe vycítit své druhy, všechny ty, kteří se rozhodli špatně nebo příliš pozdě. Anebo si nezvolili vůbec a byli odsouzeni k Pádu pro svou nerozhodnost. Daniel věděl, že není doopravdy sám. Tolik se jich zřítilo do prázdnoty, když se pod nimi oblaka náhle rozevřela.

Ale nikoho ani neviděl, ani necítil.

Na tohle nemysli. Nebo ztratíš sám sebe.

Snažil se na něco soustředit... na Lucindu, na vyvolávání jmen na Palouku Trůnu, na Lucindu, na volbu..., ale jak padal, bylo čím dál těžší si něco pamatovat. Třeba to, jaká byla poslední slova Trůnu.

Brány nebes...

Brány nebes jsou...

Daniel si nedokázal vzpomenout, co přišlo potom. Vybavoval si jen to, jak se velké světlo zamihotalo, jak se přes Palouk přelila vlna nejmrazivějšího chladu, jak stromy v Sadu narážely na sebe a vyvolávaly prudké závany neklidu, které se šířily kosmem, cunami oblačné hmoty, které oslepovalo anděly a ničilo jejich slávu. Ale bylo tam ještě něco jiného, něco před zmizením Palouku, něco jako...

Zdvojení.

Během vyvolávání jmen se tam objevil zářivý smělý anděl a prohlásil, že je Daniel z budoucnosti. V očích měl smutek, který působil tak... staře. To proto, že tenhle anděl, ta další verze Danielovy duše, krutě trpěl?

A Lucinda? Ta také?

V Danielovi se zdvihl příval hněvu. Musí najít Lucifera, anděla, jenž žije ve slepé uličce všech představ. Daniel se nebál toho zrádce, jenž býval Jitřenkou. Až jednou – kdykoli, kdekoli – skončí tohle zapomnění, vybere si svou pomstu. Ale nejdřív musí najít Lucindu. Bez ní nemá nic cenu. Bez její lásky není nic možné.

To kvůli jejich lásce bylo pro něj nemyslitelné, že by si vybral mezi Luciferem a Trůnem. Teď za to bude platit, ale stále ještě nechápal, jakou podobu má jeho trest mít. Jen to, že Lucinda zmizela z toho místa, kde měla být: po jeho boku.

Danielem náhle projela bolest z odloučení s jeho spřízněnou duší. Beze slov zasténal. Mysl se mu zahalila mračny, a náhle, děsivě, si nedokázal vzpomenout proč.

Propadal se hlouběji, do husté temnoty.

Už neviděl, ani necítil, ani si nepamatoval, jak mohl skončit tady, v nicotě, padající... kam? Jak ještě dlouho?

Jeho paměť sršela a bledla. Bylo čím dál těžší vybavit si ta slova, která pronesl na bílém Palouku anděl, jenž se tolik podobal...

Komu se podobal? A co říkal tak důležitého?

Daniel už nevěděl. Nevěděl nic.

Jen to, že se otáčí v nekonečné prázdnotě.

Plný naléhavé touhy najít něco... někoho...

Touhy cítit se zase celý...

Ale byla jen temnota uvnitř temnoty –

Ticho dusící jeho myšlenky –

Nic, jež se stalo vším.

Daniel padl.

KAPITOLA PRVNÍ

STRÁŽCI

„Dobré ráno.“

Po Luceině obličeji přejela horká ruka a zastrčila jí za ucho pramínek vlasů.

Překulila se na bok, zívla a otevřela oči. Spala tvrdě a zdálo se jí o Danielovi.

„Ach,“ hlesla, když ucítila ten dotek.

Byl u ní.

Seděl na kraji jejího lůžka. Na sobě měl černý svetr a kolem krku omotaný stejný rudý šátek jako tehdy, když ho poprvé spatřila ve škole Meče & kříže. Vypadal ještě líp než v jejím snu.

Lehátko se pod jeho váhou trochu prohnulo a Luce se posunula, aby se k němu mohla přitulit.

„Tys nebyl sen,“ hlesla.

Jeho oči byly kalnější než obvykle, ale stejně zářily tou nejjasnější fialovou barvou, když jí hleděl do obličeje a zkoumal její rysy, jako by ji viděl poprvé. Pak se sklonil a políbil ji na rty.

Luce se k němu přitiskla, objala ho rukama kolem krku a šťastně ho políbila na oplátku. Bylo jí jedno, že nemá vyčištěné zuby nebo že jí vlasy trčí do stran. Nezáleželo jí na ničem jiném kromě jeho polibku. Teď byli spolu a ani jeden z nich se nedokázal přestat usmívat.

A pak se to k ní náhle všechno vrátilo.

Drápy jako břitva a lhostejné rudé oči. Dusivý puch smrti a hniloby. Temnota všude kolem, tak hluboká a úplná, že v ní světlo a láska a všechno dobré v životě vypadalo vyčerpané a zlomené a mrtvé.

Lucifer, který se pro ni předtím stal někým tak blízkým v podobě kamenného chrliče Billa. Luce ho považovala za svého přítele. Pustila si ho k sobě až moc blízko. Ale když nakonec neudělala to, co chtěl – nezabila ve starověkém Egyptě vlastní duši –, Lucifer se rozhodl vymazat celý svět.

Aby ohnul čas a zničil všechno, k čemu došlo po Pádu.

Každý život, každá láska, každá zkušenost lidské či andělské duše měly být smazány ze světa Luciferovým ďábelským tahem. Jako když dítě smaže houbou popsanou školní tabuli. Jako by svět byl šachová partie a prohrávající raději smetl figurky ze šachovnice. Ale co tím chtěl získat, to Luce nechápala.

Pokožka ji začala pálit, když si vzpomněla na sílu jeho hněvu. Lucifer chtěl, aby ji cítila, aby se třásla v jeho rukou, když ji vzal s sebou zpátky časem do okamžiku Pádu. Chtěl jí ukázat, že pro něj je to osobní záležitost.

A pak ji zahodil a použil Hlasatele jako síť, do níž chtěl polapit všechny anděly padající z nebes.

Ale když ji Daniel chytil v prázdnotě mezi hvězdami do náruče, Lucifer zmizel a jím vyvolaný Pád znovu začal. Teď byl mezi padajícími anděly, starší verze jeho já se spolu s nimi řítila do nicoty, do bezmocné osamělosti: padal se svými druhy, a přece sám. Společně, ale zároveň každý o samotě. Tehdy před tisíciletími trval andělům pád z nebes na zemi devět smrtelných dní. A protože Luciferův druhý Pád musel probíhat stejně, mají Luce, Daniel a ostatní jen devět dní, aby ho zastavili.

Pokud to neudělají, jakmile Lucifer a jeho Hlasatel plný andělů dopadnou na zem, čas klopýtne, vrátí se jako ozvěna k původnímu Pádu a všechno začne znovu. Jako by těch sedm tisíc let mezi tehdy a teď vůbec nebylo.

Jako by Luce konečně nezačala chápat své prokletí, nezačala rozumět tomu, kým byla a čím se mohla stát.

Minulost i budoucnost světa se ocitly v sázce – pokud Luce, sedm andělů a dva nefilimové Lucifera nezastaví. Měli devět dní – a ani ponětí, kde začít.

Luce byla večer tak unavená, že si ani nepamatovala, kdy se natáhla na lehátko a přikryla se až po ramena tenkou modrou dekou. Na trámech v malé chatce visely pavučiny a skládací stolek byl plný nedopitých hrnečků čokolády, kterou jim všem Gabbe včera v noci uvařila. Luce to teď všechno připadalo jako sen. Let z Hlasatele na malý ostrůvek u Tybee, kde měli andělé bezpečné útočiště, jí v paměti překrylo oslepující vyčerpání.

V noci usnula, zatímco se ostatní ještě dohadovali, nechala se ukolébat do spánku Danielovým hlasem. Teď bylo v chatce ticho a v okně za Danielovým obrysem už obloha zbledla od šedavého odstínu počínajícího úsvitu.

Luce se natáhla a dotkla se jeho tváře. Daniel obrátil hlavu a políbil ji do dlaně. Musela zamrkat, aby zaplašila slzy, které se jí tlačily do očí. Proč musí po tom všem, co spolu prožili, ještě porazit ďábla, než se budou moci oddat lásce?

„Danieli,“ ozvalo se ode dveří. Stál tam Roland s rukama v kapsách vlněného námořnického saka. Dredy si nacpal pod šedivou kšiltovku. Unaveně se na Luce usmál. „Už je čas.“

„Čas na co?“ Dívka se podepřela na lokti. „Už vyrážíme? Chtěla jsem se rozloučit s našima. Nejspíš jsou pořádně vyděšený.“

„Napadlo mě, že tě k nim teď vezmu,“ odpověděl Daniel. „Aby ses rozloučila.“

„Ale jak jim mám vysvětlit, kam jsem po večeři na Díkůvzdání zmizela?“

Vzpomněla si, co jí včera vysvětloval Daniel: jim se sice mohlo zdát, že strávili v Hlasatelích celou věčnost, ale ve skutečném světě uběhlo jen pár hodin.

Ale pro Harryho a Doreen Priceovy i pár hodin zmizení jejich dcery znamenalo věčnost.

Daniel s Rolandem si vyměnili pohled. „To jsme zařídili,“ prohlásil Roland a podal Danielovi klíčky od auta.

„Jak jste to zařídili?“ nechápala Luce. „Táta jednou volal na policii, i když jsem se zpozdila ze školy jen o hodinku...“

„Neboj, kotě,“ přerušil ji Roland. „Prostě jsme se o to postarali. Teď už musíš jen provést rychlou výměnu kostýmu,“ ukázal na batoh, který ležel na houpacím křesle vedle dveří. „Gabbe ti přinesla tvý věci.“

„Aha... díky,“ hlesla zmateně Luce. Kde je Gabbe? A ostatní? Večer předtím bylo v chatce plno a vypadala docela útulně, s tou září andělských křídel a vůní horké čokolády a skořice. Ale Luce při vzpomínce na včerejší útulnost i při pomyšlení, že se teď na bůhvíjak dlouho rozloučí s rodiči, připadala chata po ránu prázdná a smutná.

Dřevěná podlaha pod jejími chodidly byla drsná. Luce sklopila oči a došlo jí, že má na sobě pořád ještě tu úzkou bílou řízu, kterou nosila v Egyptě, v tom posledním ze svých minulých životů, které prostřednictvím Hlasatelů navštívila. To Bill ji přiměl, aby se tak oblékla.

Ne, Bill ne. Lucifer. Jak se pochvalně šklebil, když si zastrčila za pas hvězdnou střelu a uvažovala nad jeho radou, jak má zabít svou nesmrtelnou duši!

Nikdy, nikdy, nikdy. Měla toho tolik, proč chtěla žít.

Ve starém zeleném ruksaku, který si vozila na tábory, našla své oblíbené pyžamo z červenobíle pruhovaného flanelu, pečlivě sbalené, a u něj i bílé pantofle. „Ale vždyť je ráno,“ podivila se nahlas. „Na co teď potřebuju pyžamo?“

Daniel a Roland se už zase po sobě podívali. Tentokrát měli co dělat, aby se nedali do smíchu.

„Prostě nám věř,“ ozval se Roland.

Luce se převlékla a vyšla za Danielem z chatky. Když spolu kráčeli k pobřeží, nechala se jeho širokými rameny chránit před nápory větru. Maličký ostrůvek u Tybee byl asi kilometr a půl od pobřeží Savannah. Roland prohlásil, že za mořem na ně čeká auto.

Danielova křídla byla skrytá, ale zřejmě vycítil, že se Lucein pohled zaměřil právě na ně, na to místo, kde se mu vždy rozvinovala z ramen. „Až bude všechno v pořádku, poletíme tam, kam musíme, abychom zastavili Lucifera. Ale do té doby bude lepší se držet na zemi.“

„Tak jo,“ pokrčila rameny Luce.

„Dáme si závody ke břehu?“

„Víš, že bych tě porazila.“ Dech se jí před ústy srážel v páru.

„To je pravda.“ Daniel ji objal kolem pasu a přitiskl k sobě, aby ji trochu zahřál. „Tak snad radši použijeme člun. Abych chránil svou proslulou pýchu.“

Luce ho pozorovala, jak vytahuje z kotviště malou plechovou loďku. Měkké světlo nad mořskou hladinou jí připomnělo ten den, kdy spolu závodili v plavání na jezeře poblíž školy Meče & kříže. Na to, jak se Danielova kůže třpytila, když spolu vylezli na plochý kámen uprostřed vodní plochy, aby popadli dech. A pak leželi na sluncem rozpáleném skalisku a nechávali se prohřívat horkými paprsky. Tehdy Daniela sotva znala, ani netušila, že je anděl. Ale stejně už do něj byla beznadějně, nebezpečně zamilovaná.

„Asi jsme spolu plavali často, když jsem žila na Tahiti, že?“ prohodila. Překvapilo ji, jak jasně si vybavila tenhle další okamžik, kdy se Danielovy vlasy leskly kapičkami vody.

Daniel se na ni zadíval a ona pochopila, kolik pro něj znamená, že s ní konečně může sdílet společné vzpomínky na minulost. Vypadal tak dojatě, až Luce dostala strach, že se před ní rozpláče.

Místo toho ji něžně políbil na čelo a řekl. „I tenkrát jsi mě vždycky předhonila, Lulu.“

Nasedli do loďky a Daniel začal veslovat. Už nemluvili. Luce stačilo se dívat, jak se mu svaly napínají a uvolňují pokaždé, když se zaklonil. Poslouchala, jak se vesla boří do chladné vody, nadechovala se slané vůně oceánu. Slunce jí vystoupilo nad ramena a hřálo ji zezadu do krku. Když se ale přiblížili k pevnině, Luce spatřila něco, z čeho ji zamrazilo na páteři.

Okamžitě ten bílý taurus z roku 1993 poznala.

„Co se stalo?“ Daniel si všiml, jak Luce strnula, když se člun dotkl písečného dna. „Aha, tohle.“ Znělo to bezstarostně. Vyskočil ze člunu a natáhl ruku k Luce, aby jí pomohl na zem. Půda tady byla kyprá a voňavá. Luce to připomínalo dětství, kdy běhala v georgijských lesích za deště a vychutnávala si ten pocit rošťárny a dobrodružství.

„To není tak, jak si myslíš,“ uklidňoval ji Daniel. „Když Sophia utekla ze školy Meče & kříže, potom, co...,“ Luce zamrkala, protože se děsila dalších slov – po tom, co zavraždila Penn..., „co jsme odhalili její skutečné záměry, andělé jí auto zabavili.“ Rysy Danielovy tváře ztvrdly. „Aspoň tohle nám dluží. A ještě mnohem víc.“

Luce si vybavila Penninu bílou tvář, z níž unikal život. „A kde je Sophia teď?“

„To nevím,“ připustil Daniel. „Ale bohužel to asi brzo zjistíme. Mám pocit, že už si našla způsob, jak se přiživit na našich plánech.“ Vytáhl z kapsy klíčky a vsunul je do zapalování. „Ale s tím si teď nedělej starosti.“

Luce vklouzla na šedivě potažené sedadlo a podívala se na něj. „A s čím si mám dělat starosti?“

Daniel otočil klíčkem a auto pomalu naskočilo. Když Luce na tomhle místě seděla naposledy, byla nervózní z toho, že je s Danielem sama. Ten večer se pak poprvé políbili..., aspoň ona si myslela, že je to poprvé. Pokusila se zacvaknout přezku bezpečnostního pásu a slepě šátrala vedle sedadla, když ucítila Danielovy prsty na svých. „Už se nepamatuješ?“ zeptal se něžně a vedl její prsty do správného místa. „A je to.“

Pak ji políbil na tvář, zařadil zpátečku a vycouval z mokré lesní cesty na úzkou asfaltku. Jejich auto bylo jediné široko daleko.

„Danieli?“ ozvala se znovu Luce. „Tys mi neodpověděl. S čím si teda mám dělat starosti?“

Podíval se na její pyžamo. „Jak dobře umíš předstírat, že jsi nemocná?“

Bílý taurus potichoučku zajel do zadní uličky za domem Priceových a Luce se vkradla mezi keře azalek pod oknem svého pokoje. V létě se tady kolem tyček plazily výhonky rajčat, ale v zimě vypadal zadní dvorek pustý a bez života. Jako by tohle ani nebyl Lucein domov. Ani si nepamatovala, kdy tu stála naposledy. Tajně se plížit za noci ven si zkusila už ve třech různých internátních školách, ale ještě nikdy v domě rodičů. Teď se ale potřebovala potají dostat opačným směrem, dovnitř, a netušila, jestli její okno půjde zvenčí otevřít. Rozhlédla se po spícím okolí. Na trávníku ležely v oroseném igelitovém obalu ranní noviny. Na druhé straně ulice trčel nad vraty garáže Johnsonových kovový kruh basketového koše bez síťky. Od chvíle, co odešla, se nic nezměnilo..., nic, až na ni. Jestli Bill se svým plánem uspěje, zmizí i tahle poklidná předměstská čtvrť?

Zamávala naposledy Danielovi, který ji sledoval z auta, zhluboka se nadechla a pokusila se zvednout rám spodní tabulky okna od oprýskaného modrého parapetu.

Okno se okamžitě otevřelo. Někdo uvnitř už odstranil síť proti hmyzu. Luce strnula, když se před ní rozhrnula bílá záclona a před ní se objevila napůl tmavá, napůl blonďatá hlava její nedávné nepřítelkyně Molly Zaneové.

„Super, Karbanátku.“

Luce se při té přezdívce, kterou si vysloužila první den po nástupu do školy Meče & kříže, naježila. Tak tohle měli Daniel a Roland na mysli, když říkali, že to doma všechno zařídili?

„Co tady děláš, Molly?“

„Tak pojď. Já tě nekousnu.“ Molly k ní natáhla ruku. Nehty měla natřené smaragdově zeleným lakem.

Luce se jí chytila, přehodila přes parapet nejdřív jednu, pak druhou nohu, a přehoupla se na druhou stranu.

Její ložnice jí připadala maličká a zastaralá, jako časová kapsa ze života té Luce, jíž už dávno nebyla. Na zadní straně dveří visel zarámovaný plakát se snímkem Eiffelovky. Na poličce byly její trofeje z plaveckého družstva na základní škole v Thunderboltu. A pod prošívanou dekou se žlutozeleným havajským potiskem ležela její nejlepší kamarádka Callie.

Callie se vyhrabala zpod pokrývky a vrhla se Luce do náručí. „Pořád mi opakovali, že seš v pořádku, ale takovým tím způsobem, jako když jsou sami totálně rozhozený, ale nemůžou mi nic z toho vysvětlovat. Uvědomuješ si vůbec, jak hrozně jsem byla vyděšená? Vypadalo to, jako kdybys úplně zmizela z povrchu zemskýho...“

Luce kamarádku pevně objala. Pokud šlo o Callie, pro ni zmizela teprve včera večer.

„Prokrista, vy dvě,“ Molly je od sebe vztekle odtáhla, „můžete si to pištění nechat na jindy? To jsem tady jako ležela celou noc v laciný paruce a předstírala ubohou Luce se střevní chřipkou zbytečně, když nás teď stejně prozradíte?“ Protočila panenky. „Amatérky.“

„Počkej. Co žes dělala?“ vyhrkla Luce.

„Když jsi zmizela,“ vydechla Callie, „věděly jsme, že to tvejm rodičům za žádnou cenu nedokážeme vysvětlit. Totiž... já sama jsem tomu sotva věřila. Gabbe to poklidila na dvorku a já šla říct vašim, že se ti udělalo špatně od žaludku a ležíš. A Molly si mezitím vlezla do tvý postele a dělala, že seš ty...“

„Naštěstí jsem ve tvý skříni našla tohle.“ Molly zatočila na prstě s vlnitou černou parukou. „Co to vůbec je? Vzpomínka na Halloween?“

„Jo. Patřilo to ke kostýmu Supermanky.“ Luce zamžikala, když si vybavila svůj halloweenský kostým ze střední školy.

„No, každopádně to zabralo.“

Bylo zvláštní vidět Molly – která dřív stranila Luciferovi –, jak jí pomáhá. Jenže ani Molly, stejně jako Camovi a Rolandovi, se nechtělo znovu padnout. A proto se z nich stal tým andělů a démonů, něco jako podivná parta spolubydlících z koleje, které spojuje tak málo, a přece tak mnoho.

„Tak tys mě kryla? Díky moc. Fakt nevím, co říct.“

„To neřeš.“ Molly škubla hlavou ke Callie, aby se zbavila Luceiných rozpačitých projevů vděčnosti. „To tahle má ďábelsky nabroušenej jazýček. Poděkuj jí.“ Vystrčila jednu nohu z okna, ale ještě se k nim naposledy otočila. „Myslíte, že už to tady zvládnete samy? Protože já musím na schůzi andělský domobrany.“

Luce ukázala Molly vztyčené palce a svezla se na svou postel.

„Ach Luce,“ zašeptala Callie. „Když zmizelas, celej dvorek byl pokrytej takovým šedivým prachem. A ta blondýna, Gabbe, jen takhle mávla rukou, a všechen prach zmizel. A pak jsme řekly vašim, že ti je blbě, že ostatní už jeli domů a my zrovna začaly mejt talíře. A vaši to spolkli a začali nám pomáhat s nádobím. Víš, já nejdřív myslela, že ta Molly je dost drsná, ale ve skutečnosti je fajn.“ Přimhouřila oči. „Ale kam ses poděla? Co se s tebou stalo? Vyděsilas mě, víš.“

„Já ani nevím, kde začít,“ odpověděla Luce.

Ozvalo se zaklepání na dveře, doprovázené důvěrně známým zavrzáním dveří ložnice.

V chodbě za nimi stála Luceina matka. Vlasy přeležené při spánku měla stažené banánově žlutou čelenkou. Na hezkém obličeji neměla ani stopu po líčidlech. Nesla tác se dvěma skleničkami pomerančové šťávy, dva talíře s toasty namazanými máslem a krabičku léků na žaludeční nevolnost. „Tak to vypadá, že je tady někomu už líp.“

Luce počkala, až maminka odloží podnos na noční stolek. Pak ji objala kolem pasu a zabořila obličej do jejího starého růžového froté županu. V očích ji zaštípaly slzy.

„Holčičko,“ pronesla dojatě maminka. Položila Luce dlaň na čelo a na tvář, aby zjistila, jestli nemá teplotu. Takhle sladkým hlasem už na dceru nemluvila celá léta. Bylo tak příjemné ho slyšet.

„Mám tě ráda, mami.“

„Neříkejte mi, že Luce onemocněla zrovna na sváteční páteční výprodeje.“ Tatínek se objevil v chodbě se zelenou plastovou konvičkou v ruce. Usmíval se, ale jeho oči za brýlemi bez obrouček vypadaly ustaraně.

„Už je mi líp,“ ozvala se Luce, „jenže...“

„Ale Harry, vždyť víš, že jí dovolili přijet jen na den,“ ozvala se maminka. „Musí zpátky do školy.“ Otočila se k Luce. „Daniel před chvilkou volal, miláčku. Říkal, že tě tady vyzvedne a odveze tě k Meči & kříži. Říkala jsem mu, že tě s tatínkem rádi odvezeme sami, ale...“

„Ne,“ zarazila ji Luce, když si vzpomněla na plán, který jí Daniel v autě podrobně vysvětlil. „I když s vámi nemůžu, musíte s taťkou vyrazit na lov do výprodejů. Vždyť je to naše rodinná tradice, ne?“

Dohodli se, že Luce pojede s Danielem a Priceovi odvezou Callie na letiště. Když dívky snídaly, Luceini rodiče se posadili na kraj postelí k nim a začali rozebírat včerejší Díkůvzdání („Gabbe nám vyleštila všechen porcelán..., to děvče je vážně andílek.“). Když se zvedli, aby se šli obléct a připravit na putování po výprodejích a slevových akcích, které během volného dne po čtvrtečním Díkůvzdání každoročně pořádaly všechny americké obchody („Tvého tatínka stejně zajímá jenom nářadí, vždyť víš.“), Luce došlo, že její příspěvky ke konverzaci se omezovaly na „hmm“ a „jo, fakt?“.

Když rodiče konečně posbírali nádobí po snídani a zmizeli, Callie začala balit. Luce se vydala do koupelny a zamkla za sebou dveře.

Konečně byla sama... za dobu, která jí připadala jako asi tak milion let. Posadila se na stoličku u toaletky a zadívala se do zrcadla.

Byla to pořád ona, ale jiná. Pohled jí pořád vracela Lucinda Priceová, a přece...

V ploše zrcadla viděla také plné rty Lajly, vlnité vlasy Lulu, pronikavost oříškových očí Lu Sin, šibalský pohled Lucii. Nebyla sama. Možná už nebude nikdy sama. Jako by na ni ze zrcadla zírala zpět všechna její předchozí vtělení a ptala se jí: Co jen s námi bude? S naší minulostí, s naší láskou?

Luce se osprchovala a natáhla si čisté džíny, černé jezdecké holínky a dlouhý bílý svetr. Pak se Callie posadila na kufr, který se její kamarádka pokoušela zapnout. Mlčely. Ticho mezi nimi bylo tíživé.

„Seš moje nejlepší kamarádka, Callie,“ ozvala se konečně Luce. „Ale mně se teď děje něco, čemu nerozumím. To, že ti nechci říct nic víc, s tebou nemá co dělat. Prosím, věř mi. Hrozně mi chybíš.“

Calliina ramena strnula napětím. „Dřív jsme si říkaly všechno.“

Pohled, který si vyměnily, naznačoval to, co obě stejně věděly: že teď už nic takového není možné.

Před domem bouchla dvířka auta.

Luce sledovala škvírou mezi žaluziemi, jak Daniel kráčí po chodníčku k domu jejích rodičů. Byla to sice jen hodina, co ji tady vyložil, ale srdce se jí sevřelo radostí a tváře jí zrůžověly, sotva ho uviděla. Daniel šel pomalu, jako by plul ve vzduchu, a rudá šálka za ním vlála. I Callie se na něj zadívala.

Priceovi na ně čekali v hale v přízemí. Luce je oba pevně objala... nejdřív tatínka, pak maminku a nakonec Callie. Ta ji k sobě pevně přitiskla a zašeptala jí do ucha: „To, co jsem viděla včera... jak jsi vešla do toho, no... stínu... Bylo to krásný. Jen jsem chtěla, abys to věděla.“

Luce cítila, jak ji už zase pálí oči. Sevřela prudce Callie a zašeptala: „Děkuju.“

A pak se vydala ven, na příjezdovou cestu, do Danielovy náruče a jeho auta, a pak kamkoli, kudy je cesta povede.

„Tak tady jste, holoubci, a zase už spolu vrkáte, co,“ prohodila Arrianina hlava, která se objevila za okrajem dlouhé knihovny. Seděla se zkříženýma nohama v dřevěném houpacím křesle a žonglovala s několika hadrovými balónky. Na sobě měla kombinézu, kanady a tmavé vlasy zapletené do maličkých copánků.

Luce neměla radost, že se znovu ocitla v knihovně Meče & kříže. Po požáru ji zrenovovali, ale stejně byla pořád cítit spáleninou. Škola považovala oheň za nešťastnou náhodu, ale při požáru zahynul jeden ze studentů, Todd. Byl to tichý chlapec, kterého Luce až do té osudné noci sotva znala. Věděla, že za tím ohněm stálo něco mnohem temnějšího než elektrický zkrat. Toddovu smrt si vyčítala. Podobné to bylo s Trevorem, chlapcem, s nímž si kdysi jednou vyšla na rande a který tam zahynul při dalším nevysvětlitelném požáru.

Když s Danielem zatočili za roh kolem polic směrem ke studovně, zjistila, že Arriane tam není sama. Všichni už na ně čekali: Gabbe, Roland, Cam, Molly, nohatá Annabelle se zářivě růžovými vlasy. Dokonce i Miles a Shelby, kteří na Luce dychtivě mávali. Vypadali jinak než andělé, ale lišili se i od smrtelníků.

A co to dělají – Miles a Shelby že se drží za ruce?! Ale když se Luce podívala znovu, jejich ruce už zmizely pod stolem, za kterým seděli. Miles si stáhl kšiltovku do čela. Shelby si odkašlala a sehnula se nad knížkou.

„Tvoje kniha,“ otočila se Luce k Danielovi, když poznala ten svazek se silným hřbetem a drolícím se hnědým lepidlem na spodní části. Na vybledlé obálce stálo Strážci: Legenda středověké Evropy. Daniel Grigori.

Luce se automaticky natáhla po vybledlé šedé obálce. Zavřela oči, protože knížka jí připomněla Penn. Ta tehdy knížku pro Luce objevila a fotografie zastrčená pod chlopní obálky byla první věcí, která ji přesvědčila, že na tom, co jí odhalil Daniel, může být něco pravdy.

Ten sépiový snímek pocházel z jejího jiného života, toho v anglickém Helstonu. Tehdy jí to připadalo naprosto nemožné, a přece to tak bylo: ta mladá žena na snímku, to je ona.

„Kde jste tu knížku našli?“ zeptala se nahlas.

Hlas ji asi zčásti prozradil, protože Shelby se nabručeně ozvala. „Co je na tom plesnivým svazku tak zvláštního?“

„Všechno,“ odpověděla Gabbe. „Je to teď náš jediný klíč. Sophia se ji jednou pokusila spálit.“

„Sophia?“ Luce vylétla ruka k hrudi. „Slečna Sophia – to ona zapálila knihovnu?“ Ostatní mlčky přikývli. „Zabila Todda,“ pronesla omámeně Luce.

Takže to nebyla její vina. Toddův život byl další, který padal na Sophiinu hlavu. Jenže Luce to vědomí nijak nepomohlo. Stejně se necítila líp.

„A sama tenkrát večer, když jsi jí tu knížku ukázala, málem umřela šokem,“ připomněl Roland. „My taky, když jsme zjistili, žes ten rozhovor vůbec přežila.“

„Tenkrát jsme mluvily o tom, že mě Daniel políbil,“ vzpomněla si Luce a začervenala se. „A že se mi ani po tom nic nestalo. Myslíte, že to slečnu Sophii tak ohromilo?“

„Zčásti,“ odpověděl Roland. „Ale v tý knížce je toho spousta, co Sophia nechtěla, aby ses dozvěděla.“

„Což moc nemluví ve prospěch jejích pedagogických kvalit,“ ušklíbl se Cam a zamrkal na Luce stylem tak co, dlouho jsme se neviděli.

„Co jsem se neměla dozvědět?“

Andělé se obrátili k Danielovi.

„Včera jsme ti vysvětlovali, že nikdo z andělů si nepamatuje, kde po Pádu skončil,“ pronesl.

„No jo..., ale jak je to možný?“ ozvala se Shelby. „Člověk by řek, že něco takovýho zůstane v dlouhodobý paměti.“

Cam zrudl. „Jen si to zkus, padat devět dní a nocí, nekonečnou vzdáleností, miliardy kilometrů, dopadnout na hlavu, polámat si křídla, kutálet se s otřesem mozku bůhvíjak daleko a pak se vláčet pouští bez ponětí o čase a prostoru. A pak mi pověz něco o dlouhodobý paměti.“

„Evidentně se jedná o typický vytěsnění zážitku,“ pronesla Shelby psychiatrickým žargonem. „Jestli chceš znát mou diagnózu...“

„Ale aspoň si pamatujete tu poušť,“ ozval se chlácholivě Miles. Shelby se rozesmála.

Daniel se otočil k Luce. „Napsal jsem tu knížku po tom, co jsem tě ztratil v Tibetu..., ale předtím, než jsme se setkali v Prusku. Vím, že jsi ten život v Tibetu navštívila, protože jsem tě honil po Hlasatelích. Takže možná pochopíš, proč ve mně ta tehdejší ztráta vyvolala prudkou touhu pustit se na léta do studia a hledání pramenů a pátrání po tom, jak té kletbě příště uniknout.“

Luce se odvrátila. Její smrt v Tibetu tehdy Daniela přiměla k tomu, že se vrhl z vrcholku hory do propasti. Děsila se toho, že by to mohl udělat znova.

„Cam má pravdu,“ pokračoval Daniel. „Nikdo z nás si nepamatuje, kam jsme dopadli. Vlekli jsme se pouští, až už to najednou nebyla pustina. Kráčeli jsme údolími a pláněmi, až se zase proměnily v poušť. Teprve potom jsme se navzájem postupně našli a začali skládat dohromady příběh, který jsme si pamatovali jen zčásti – příběh o tom, jak jsme byli anděly.

Ale lidstvo si po Pádu uchovalo tři relikvie, upomínky na náš osud, chránilo je jako poklad a předávalo si je z generace na generaci. Považovali je za vzácný poklad, dar od neznámého boha, kterému nerozuměli. Tři z těch předmětů byly dlouhou dobu uchovávané v chrámu v Jeruzalémě. Ale během křížových výprav došlo k jejich krádeži a ty důkazy zmizely. Nikdo z nás nevěděl kam.

Když jsem před pár staletími začal pracovat na svých průzkumech, soustředil jsem se na středověk. Zkoumal jsem všechny prameny, jaké byly k dispozici, protože na ty předměty se konala teologická štvanice,“ pokračoval Daniel. „Mělo se totiž za to, že kdyby je někdo shromáždil všechny a odnesl na horu Sinaj...“

„Proč Sinaj?“ přerušila ho Shelby.

„Protože odtamtud jde nejlíp navázat spojení mezi zemí a Trůnem,“ vysvětlila Gabbe a pohodila dlouhými vlasy. „Mojžíš tam dostal Desatero. Sestupují tam andělé, když chtějí vyřídit nějaký vzkaz od Trůnu.“

„Můžete to brát jako oblíbenej boží zapadák,“ vysvětlila Arriane a vyhodila hadrák do vzduchu tak vysoko, že dopadl na stínítko lampy a zůstal tam.

„Ale než o tom začneš spekulovat,“ Cam se zadíval přímo na Shelby, aby jí dal najevo, že mluví konkrétně s ní, „Sinaj není místo původního Pádu.“

„To by bylo až moc snadný,“ dodala Annabelle.

„Ale kdyby někdo našel všechny tři relikvie a donesl je na Sinaj,“ shrnul to Daniel, „teoreticky by bylo možné určit místo našeho dopadu.“

„Teoreticky,“ odfrkl si Cam. „Musím zase jen já poukázat na to, že věrohodnost výzkumů našeho milého Daniela je poněkud sporná...?“

Daniel zaťal zuby. „Máš snad lepší nápad?“

„A nepřipadá ti...,“ Cam zvýšil hlas, „že ta tvoje teorie až moc vychází z toho, že ty předměty vážně existujou, že to není jen výplod lidský fantazie? A i kdyby ne, kdo ví, jestli mají opravdu moc udělat to, co se o nich tvrdí?“

Luce si mlčky prohlížela skupinku andělů a démonů..., jejích jediných pomocníků při záchraně světa i jich s Danielem. „Takže na to zatím neznámý místo se musíme dostavit ode dneška za devět dní.“

„To dřív,“ opravil ji Daniel. „Za devět dní by bylo pozdě. To už tam Lucifer i spousta dalších padlých andělů budou.“

„Ale jestli ho dokážeme na místě Pádu porazit, co bude pak?“ hlesla Luce.

„To nikdo neví,“ pokrčil rameny Daniel. „Nikdy jsem o svý knížce nikomu nevykládal, protože Cam má pravdu – vařím tam trochu z vody. Ani jsem nevěděl, že ji Gabbe vydala, zjistil jsem to až mnohem pozdějc, a to už jsem o výzkumy zase ztratil zájem. Protože tys už zase umřela, a když jsi se mnou nebyla, abys mohla sehrát svou roli...“

„Jakou roli?“ nechápala Luce.

„To jsme zatím vlastně pořád nechopili...“

Gabbe do něj šťouchla loktem. „Chce říct, že se to všechno odhalí, až nastane ta pravá chvíle.“

Molly se pleskla do hlavy. „Všechno se odhalí? To je to jediný, nač jste zatím přišli?! No potěš pánbu.“

„Tohle – a taky to, jak je Luce důležitá.“ Cam se k ní otočil. „Ty jsi ta figurka na šachovnici, o kterou se síly dobra a zla i všechny jejich mezistupně pořád perou.“

„Cože?“ zašeptala Luce. „Drž hubu!“ okřikl ho Daniel a soustředil se na svou milovanou. „Neposlouchej ho.“ Cam si odfrkl, ale nikdo si ho nevšímal. Jeho pohrdání s nimi sedělo v knihovně jako nezvaný host. Andělé i démoni ztichli. Nikdo z nich nebyl ochoten prozradit o Luceině úloze při zastavení Pádu nic víc. „Takže všechny informace, na který jsi narazil, všechno o tý teologický štvanici,“ oslovila Daniela, „je v týhle knížce?“

„Víceméně,“ potvrdil Daniel. „Jen se na ni musím na chvíli podívat, abych si osvěžil paměť. Doufám, že tak aspoň přijdu na to, kde máme začít.“

Ostatní se posunuli, aby Danielovi udělali u stolu místo. Luce ucítila, jak se jí Milesova ruka otřela zezadu o paži. Od chvíle, kdy se vrátila z cesty Hlasateli, spolu skoro nemluvili.

„Můžeš na chvilku, Luce?“ zeptal se Miles tiše.

Ve tváři měl tak napjatý výraz, že si Luce vybavila ty poslední okamžiky na zadním dvorku domu jejích rodičů..., ty chvíle, kdy Miles vytvořil její zrcadlový odraz.

Nikdy spolu nemluvili o tom jediném polibku, který si vyměnili přede dveřmi jejího pokoje na internátě Pobřežní akademie. Miles určitě pochopil, že to byla chyba – ale proč s ním má pocit, jako by ho sváděla pokaždé, když je k němu jen trochu milá?

„Luce,“ ozvala se Gabbe, která se najednou objevila vedle Milese, „napadlo mě...,“ střelila pohledem po chlapci, „...že jestli se chceš jít podívat za Penn, tak teď je zrovna vhodná chvíle.“

„Moc ráda,“ přikývla Luce. „Díky.“ Podívala se omluvně na Milese, ale ten už si stáhl kšiltovku do očí a naklonil se k Shelby, aby jí šeptem něco sdělil.

„Ehm,“ Shelby si významně odkašlala. Stála za Danielem a snažila se mu nakukovat přes rameno. „A co já s Milesem?“

„Vy se vrátíte do Pobřežní akademie,“ prohlásila Gabbe. Její hlas zněl najednou stejně jako hlasy jejich učitelů. Luce si u ní podobného tónu nikdy předtím nevšimla. „Potřebujeme, abyste varovali Stevena a Francesku. Možná budeme potřebovat jejich pomoc – a vaši taky. Povězte jim...,“ Gabbe se zhluboka nadechla, „co se stalo. Že začala závěrečná partie, i když jinak, než jsme čekali. Povězte jim všechno. Oni už budou vědět, co dělat.“

„Fajn.“ Shelby se zamračila. „Ty tady velíš.“

„Jóóódlejdíííí!“ zahalekala Arriane s dlaněmi přiloženými ke rtům. „Jestli chce Luce jít ven, někdo jí musí pomoct z okna,“ zabubnovala prsty na stůl a zatvářila se rozpačitě. „Udělala jsem za dveřma knihovny knižní barikádu pro případ, že by nás tady chtěl šmírovat někdo ze školy.“

„Jako by se stalo.“ Cam už se zavěsil do Luceiny ohnuté paže. Chtěla zaprotestovat, ale ostatní andělé se tvářili, jako by to nebyl špatný nápad. Daniel si jí vůbec nevšímal.

Shelby a Miles, kteří postávali u zadního východu z knihovny, jí bezhlesně naznačili rty: Dávej si bacha. Miles o něco naléhavěji.

Cam ji odvedl k oknu. Z jeho úsměvu vyzařovala vřelost. Vytáhl okenní tabulku a společně se zadívali na školní nádvoří, kde se setkali poprvé, kde se začali sbližovat, kde ji svými triky tak zmátl, že ho políbila. Nebyly to všechno tak zlé vzpomínky...

Cam vyskočil z okna jako první. Přistál hladce na římse a natáhl k ní ruku.

„Račte, mylady.“

Jeho stisk byl pevný a vzbuzoval v ní pocit, jako by byla maličká a nic nevážila, když s ní seskočil z výšky dvou poschodí. Na zemi byli za dvě vteřiny. Camova křídla zůstávala schovaná, ale stejně se pohyboval tak plavně, jako by letěl. Měkce přistáli v orosené trávě.

„Chápu, že nestojíš o mou společnost,“ ozval se Cam. „Totiž na hřbitově – ne obecně.“

„Přesně. Díky.“

Cam se od ní odvrátil a zalovil po kapsách. Vzápětí vytáhl maličký stříbrný zvoneček. Vypadal starožitně a měl na sobě vyrytý nápis v hebrejštině. Cam ho podal dívce.

„Až se budeš chtít vrátit nahoru, prostě zazvoň.“

„Came,“ dodala si odvahy, „jaká je moje role v tom všem?“

Cam se natáhl k její tváři, ale v poslední chvíli si to rozmyslel. Jeho ruka zůstala viset ve vzduchu. „Daniel má pravdu. Nesmíš se to dozvědět od nás.“

Nečekal na její odpověď, jen lehce pokrčil kolena a vznesl se do výšky. Ani se za ní neotočil.

Luce se na chvíli zadívala na kampus před sebou, nechávala si pokožku prostoupit důvěrně známou vlhkostí školy Meče & kříže. Nedokázala se rozhodnout, jestli tahle polepšovna pro mladistvé provinilce se strohými novogotickými budovami a pochmurným okolím vypadá stejně nebo jinak.

Vydala se přes zarostlé prostranství mezi budovami, prošla kolem depresivního internátu a zamířila k tepané bráně hřbitova. Před ní se na chvíli zastavila. Cítila, jak jí na rukou naskakuje husí kůže.

Hřbitov uprostřed školních pozemků pořád ještě vypadal a páchl jako žumpa. Prach po bitvě andělů s démony se už dávno rozptýlil. Bylo ještě brzo a většina studentů spala, ale i kdyby byli vzhůru, pravděpodobně by se nešli procházet po hřbitově – ledaže by si tam odpykávali školní trest. Luce prošla bránou a pustila se uličkou mezi zašlými nakloněnými náhrobky a rozblácenými hroby dál do nitra pohřebiště.

Místo Pennina posledního odpočinku bylo ve východním rohu. Luce si přidřepla u ohrádky kolem kamarádčina hrobu. Nepřinesla Penn květiny a neznala žádné modlitby. A tak jen položila dlaň na studenou vlhkou trávu, zavřela oči a vyslala Penn svůj osobní vzkaz. Zároveň se však obávala, že tohle poselství k její mrtvé kamarádce možná nikdy nedorazí.

Luce se vrátila k oknu knihovny s pocitem podráždění. Nepotřebuje Cama ani jeho kouzelný zvoneček. Dostane se nahoru sama.

Vylézt na nízkou střechu přilehlé budovy bylo dost snadné. Pak už musela zdolat jen dvě vystouplé římsy, kterých se dalo snadno chytit. Za chvilku už stála na římse pod oknem do knihovny, která byla asi půl metru široká. Luce se pomalu posunovala k oknu, když k ní náhle zalétly rozhořčené hlasy Daniela a Cama.

„Co když někoho z nás zastaví?!“ vybuchl rozčileně Cam. „Ty víš, že společně jsme silnější, Danieli!“

„Pokud to nezvládneme, na naší síle přestane záležet. Budeme vymazaní z tváře světa.“

Luce si je za tou silnou zdí představila: Cama se zaťatými pěstmi a zelenýma očima, ze kterých srší blesky. Daniela klidného a nehybného, s pažemi zkříženými na hrudi.

„Nevěřím ti, že nebudeš sledovat vlastní prospěch,“ ozval se hořce Cam. „Tvoje slabost pro ni je silnější než tvoje slovo.“

„Není o čem debatovat.“ Danielův tón zněl neústupně. „Musíme se rozdělit, to je naše jediná šance.“

Ostatní mlčeli. Nejspíš mysleli na totéž, co Luce. Cam a Daniel se chovali až příliš jako hašteřiví sourozenci, než aby se do jejich sporů chtěl někdo plést.

Posunula se k oknu a uviděla dva anděly stát proti sobě. Chytila se rukama parapetu. Byla na sebe docela pyšná – i když by to nikdy nepřiznala –, že se dostala do knihovny bez cizí pomoci. Nikdo z andělů si jí zřejmě ještě nevšiml. Povzdychla si a přehodila nohu dovnitř.

V tu chvíli se okno začalo třást.

Skleněná tabulka zarachotila. Parapet pod jejíma rukama zavibroval, takže se musela držet vší silou. Ten pohyb byl tak prudký, že ji to málem shodilo z římsy. Podobné chvění cítila i uvnitř, jako by zvenčí proniklo i do jejího srdce a její duše.

„Zemětřesení,“ zašeptala. Noha na římse jí podklouzla. Ve stejné chvíli povolilo sevření jejích prstů na římse.

„Lucindo!“

Daniel k ní přiskočil a objal ji kolem těla. Cam hned za ním, jednou rukou chytil Luce za rameno, druhou zezadu za týl. Police knih se rozkymácely. Světlo pod stropem zaprskalo, když dva andělé táhli dívku vší silou oknem dovnitř. Sotva se jim to podařilo, spodní část vysunovacího okna prudce sjela a sklo se roztříštilo na tisíc ostrých střepů.

Luce se nechápavě zadívala na Daniela, který ji pořád držel za zápěstí, ale hleděl přes její rameno ven, k obloze, která zešedivěla, jako by zuřila.

Ale ještě horší bylo to chvění uvnitř jejího hrudníku. Luce připadalo, jako by do ní někdo pouštěl elektrošoky. Zdálo se jí, že to trvá celou věčnost, jenže ve skutečnosti to bylo jen pět, nejvíc deset vteřin. Ale stačilo to, aby Luce, Daniel i Cam spadli s žuchnutím na dřevěnou podlahu.

Pak chvění přestalo a svět děsivě znehybněl.

„Co to sakra...?“ Arriane se zvedla ze země. „To jsme se bez mýho vědomí přesunuli do Kalifornie? Nikdy jsem neslyšela, že by geologický zlomový linie vedly i pod Georgií!“

Cam si vytáhl z předloktí dlouhý střep. Luce zalapala po dechu při pohledu na jasně červenou krev, která mu z rány začala vytékat. Ale na jeho tváři nebyla žádná bolest znát. „To nebylo zemětřesení. Byl to seizmický posun v čase.“

„Cože?“ vyhrkla Luce.

„První z mnoha,“ vysvětlil jí Daniel a zadíval se rozbitým oknem na bílý mrak, který plul po předtím jasné obloze. „Čím se Lucifer dostane blíž, tím budou silnější.“ Pohlédl na Cama a ten přikývl.

„Tik tak, bando,“ ozval se zelenooký démon. „Čas se nám krátí. Musíme sebou hodit.“

KAPITOLA DRUHÁ

CESTY SE DĚLÍ

„Cam má pravdu,“ ozvala se Gabbe. „Slyšela jsem, jak se o těch posunech baví Stupnice.“ Pohladila si rukávy žlutého kašmírového propínacího svetru, jako by se už nikdy nemohla zahřát. „Říkají tomu časotřesení. Jsou to vlny, který se přenášejí do naší reality.“

„A čím blíž se Lucifer dostane,“ pokračoval Roland se svou nezpochybnitelnou moudrostí, „čím blíž bude jeho Pád, tím budou tyhle otřesy častější. Čas se chvěje, když se chystá přepsat sám sebe.“

„Jako když se ti předtím, než úplně odejde harddisk, v jednom kuse zasekává počítač, takže si vymažeš pětadvacet stránek seminárky?“ zeptal se Miles. Ostatní se na něj zmateně zadívali. „Cože? Vy andělé nepíšete na kompech?“

Luce se svezla na jednu z dřevěných židlí kolem stolu. Cítila se prázdná, jako by v ní časotřesení uvolnilo něco podstatného, jako by to ztratila navždy. Jako z dálky slyšela překřikující se hlasy andělů, ale připadalo jí, že to všechno je k ničemu. Čas se jim krátí a nikdo z nich pořádně neví, co mají dělat.

„Benátky. Vídeň. A Avignon,“ ozval se do vřavy Danielův silný hlas. Posadil se na židli vedle Luce a objal zezadu opěradlo její židle. Konečky jeho prstů jí přejely po rameni. Když zvedl knihu Strážci tak, aby ji všichni viděli, andělé i nefilimové kolem nich konečně ztichli. Soustředili se.

Daniel držel svazek otevřený a ukazoval na jeden dlouhý odstavec. Luce předtím ani nepostřehla, že text je psaný v latině. Tu a tam něčemu rozuměla, protože na střední škole v Doveru latinu měli. Daniel v knize podtrhal a zakroužkoval některé pasáže a slova a napsal si poznámky na okraj stránek, které byly po těch staletích téměř průsvitné.

Arriane se mu naklonila přes rameno. „To je teda kravina.“

Daniel se netvářil uraženě. Zapisoval si rychle nové postřehy a jeho rukopis byl zřetelný a elegantní. Luce cítila teplo u srdce, když si uvědomila, že ten rukopis zná. Těšila ji každá připomínka toho, jak hluboká a trvalá je jejich láska, i kdyby tou připomínkou mělo být jen Danielovo úhledné písmo, které ji provázelo staletími a potvrzovalo, že ona patří k němu.

„Informace o prvních dnech po Pádu pocházejí od různých andělů vyhnaných z nebe,“ prohlásil. „Ale jsou roztříštěný všude možně.“

„Kde všude?“ zeptal se Miles. „Jako v různejch knihách? Takže to stačí, abysme je našli a přečetli si v nich, kam máme jít?“

„Tak snadný to není,“ opravil ho Daniel. „V době, o které je řeč, nic jako knihy v dnešním smyslu neexistovalo. Takže naše údaje byly zaznamenané jinými prostředky.“

„A tady začíná ta pravá sranda, co?“ ušklíbla se Arriane.

„Ten příběh byl spojen s předměty – s různými relikty, který pocházejí z doby před tisíci let. Ale pro nás jsou pro tenhle účel důležitý jen tři. Ty tři, ve kterých se dá najít informace o místě, kam vyhoštění andělé tehdy dopadli.

Nevíme přesně, o jaký předměty se jedná, ale víme, kde se o nich objevují poslední zmínky: v Benátkách, Vídni a Avignonu. V době, kdy jsem psal svou knihu, se nacházely právě tam. Ale je to už nějakou dobu, a i tehdy se jednalo jen o můj dohad, že tam ty předměty – ať už je to, co chce – ještě jsou.“

„Takže to může skončit jako božská honička za mýdlovou bublinou,“ dodal s povzdechem Cam. „Skvělý. Promarníme zbytek času hledáním záhadných relikvií, co nám třeba ani nepomůžou, na místech, kde třeba ani neleží.“

Daniel pokrčil rameny. „Stručně řečeno – ano.“

„Tři předměty. Devět dní,“ ozvala se Arriane. „To není moc času.“

„Daniel měl pravdu.“ Gabbe zatěkala pohledem mezi nimi. „Musíme se rozdělit.“

Tak kvůli tomu se Daniel a Cam hádali, než vypuklo časotřesení. Jestli budou mít lepší šanci předměty najít, když se rozdělí.

Gabbe počkala na Camovo zdráhavé přikývnutí, než uzavřela: „Tak domluveno. Daniel a Luce si vezmou první město.“ Podívala se do Danielových poznámek a usmála se povzbudivě na Luce. „Benátky. Vydejte se do Benátek a zkuste najít tamní relikvii.“

„Ale co to je? Ví to někdo?“ Luce se naklonila ke knize, kde zahlédla na okraji stránky dávno nakreslený, vybledlý obrázek.

I Daniel se na něj zadíval a zavrtěl hlavou nad propastí času, která ho dělila od chvíle, kdy jeho ruka kreslila ty jemné tahy. Vypadalo to jako jídelní podnos, ten typ, po jakém se vždycky pídila ve starožitnictvích paní Priceová. „Na tohle jsem přišel při luštění pseudoepigrafů – spisů rané církve, které nebyly zařazené do biblického kánonu.“

Tác byl oválný, se skleněným dnem, které Daniel zachytil a popsal na dalším kusu volného okraje. Vypadalo to, že má z obou stran malé rukojeti. Vedle obrázku nakreslil Daniel měřítko, takže bylo jasné, že předmět je dost velký – osmdesát až sto centimetrů.

„Už si ani nevzpomínám, kdy jsem to kreslil,“ pronesl zklamaně Daniel. „Takže dneska už o tom nevím víc než vy všichni.“

„Až budeš v Benátkách, určitě to dokážete objevit,“ pronesla Gabbe chlácholivě.

„Určitě,“ opakovala dychtivě Luce. „Vím to jistě.“

Gabbe se na ni trochu překvapeně usmála, mrkla a obrátila se k ostatním. „Rolande, Annabelle a Arriane, vy tři poletíte do Vídně. A nakonec...,“ rty se jí trochu kysele zvlnily, když jí došlo, koho si přisoudila za společníky, „Cam, Molly a já si bereme Avignon.“

Cam zatáhl ramena a vypustil překvapivě zlatá křídla. Ta se s hlasitým praskotem rozevřela a špička toho pravého udeřila do tváře Molly, až démonka odlétla půldruhého metru a skončila na zemi.

„Zkus to ještě jednou a něco ti předvedu,“ zavrčela, když se zvedala ze země a třela si odřený loket. „Vlastně, když o tom tak uvažuju...“

Se zaťatou pěstí se vrhla proti Camovi, ale Gabbe ji zarazila.

Postavila se mezi oba démony a s významným povzdechem pronesla: „Opravdu bych ocenila, kdybych nemusela předvádět svůj hněv a řešit vaše spory, ale jestli si některý z vás ještě jednou začne, přísahám, že s ním zatočím.“ Podívala se na své společníky. „Bude to dlouhých devět dnů.“

„Doufejme, že dost dlouhých,“ zamumlal Daniel.

Luce se na něj otočila. V duchu viděla Benátky, které si vysnila na základě snímků z průvodců: gondoly pohupující se na kanálech, slunce zapadající nad věžemi katedrály, tmavovlasé děti s kornouty zmrzliny. Jenže takovýhle výlet je nečekal. Ne teď, když byl konec světa vzdálený na šířku ostrého drápu.

„A až najdeme ty tři předměty?“ zeptala se Luce.

„Setkáme se na hoře Sinaj,“ vysvětlil Daniel, „spojíme je...“

„... a proneseme modlitbu, aby zalily svým světlem to místo, kam jsme dopadli,“ zamumlal temně Cam. „Pak už musíme zkrotit toho pschopatickýho šílence, co má naši budoucnost v drápech, a nějak ho přesvědčit, aby zapomněl na svoje ujetý plány na vládu nad světem. Existuje snad něco jednoduššího? Podle mě máme všechny důvody k optimismu.“

Daniel se zadíval otevřeným oknem ven. Slunce už vystoupalo nad protější budovu internátu, takže Luce musela mhouřit oči, aby vůbec něco viděla. „Musíme vyrazit co nejdřív.“

„No jo,“ zamumlala Luce. „Takže já se musím vrátit k našim, zabalit si, vzít si pas...“ Myšlenky se jí rozlétly všemi směry, jak se snažila v duchu sestavit seznam nezbytných úkonů. Rodiče budou ještě pár hodin jezdit po obchodech. To jí poskytne dost času, aby se sbalila a vytratila z domu bez jejich vědomí...

„Prima nápad,“ zasmála se Arriane a vznesla se kousek nad zem. Když neviditelnými rozparky v růžovém tričku vyklouzla ven její křídla, byla svalnatá a temně stříbrná jako bouřkový mrak. „Promiň, že ti kazím radost, ale... tys nikdy necestovala s andělem?“

Ovšemže cestovala. Ten pocit, kdy ji Danielova křídla unášela vzduchem, už byl pro ni naprosto přirozený. Jejich společné lety byly sice krátké, ale nezapomenutelné. Při nich se k Danielovi cítila tak blízko: jeho paže ji objímaly pevně kolem pasu, jeho bílá křídla je chránila a vyvolávala v Luce pocit, že je bezpodmínečně a neskutečně milovaná.

Létala s Danielem často ve snu, ale v bdělém stavu to bylo jen třikrát: jednou nad jezerem skrytým za pozemky Meče & kříže, pak jednou nad mořem u Pobřežní akademie, a včera večer z mraků do chatky na ostrůvku.

„Ale takhle daleko jsme ještě neletěli,“ pronesla po chvilce.

„Zřejmě máte problém soustředit se na něco jinýho než na sebe,“ neodolal Cam.

Daniel ho ignoroval. „Myslím, že za normálních okolností by sis ten výlet užila.“ Tvář se mu zachmuřila. „Ale v příštích devíti dnech moc času na normální věci nebude.“

Luce ucítila jeho ruce zezadu na ramenou. Nabral do dlaní její vlasy, odhrnul je stranou a zlíbal jí pokožku kolem výstřihu svetru. Pak ji uchopil kolem pasu. Luce zavřela oči. Věděla, co přijde. Ten nejkrásnější zvuk na světě – elegantní zasvištění, s nímž láska jejího života rozevřela svá sněhově bílá křídla.

Svět za Luceinými víčky potemněl, když jí na tvář dopadl stín jeho křídel. Ucítila teplo u srdce. Když otevřela oči, spatřila křídla, majestátní a nádherná jako vždycky. Trochu se zapřela zády o Danielův hrudník, zatímco se s ní otáčel k oknu.

„Brzo se zase uvidíme,“ ujistil ostatní v místnosti Daniel. „Hodně štěstí a vítr do křídel.“

S každým mohutným úderem Danielových křídel se vznesli stovky metrů vzhůru. Vzduch, který byl předtím chladný a naplněný typickou georgijskou vlhkostí, byl teď mrazivější a ostřejší. Z očí jí tekly slzy. Země se pod nimi vzdálila a svět se zmenšil a proměnil v přerušované zelené záplaty. Škola Meče & kříže se smrštila na velikost otisku palce. A vzápětí zmizela docela.

Z pohledu na oceán se Luce zatočila hlava. Ale vychutnávala si ten pocit, že nechali slunce za zády a míří k obzoru.

Let s Danielem byl ještě kouzelnější a víc vzrušující, než jak si ho vybavovala ve vzpomínkách. Něco se změnilo: jako by si na létání už zvykla. Cítila lehkost, jako by s Danielem splynula v jedinou bytost, v jeho náruči jí bylo tak blaženě. Nohy měla zkřížené u kotníků tak, že se špičky jejích boty dotýkaly jeho chodidel. Jejich těla se pohupovala v dokonalém souzvuku, v reakci na pohyb jeho křídel, která se jim klenula nad hlavami a stínila slunce, a vzápětí se mohutným záběrem zatáhla dozadu a popohnala je dál.

Propluli hradbou mraků a ocitli se v mlze. Kolem nich nebylo nic jiného než pavučinkově bílá obloha a hebká vlhkost. Další úder křídel je vynesl ještě výš. Luce se nezabývala úvahami, jak bude moct tak vysoko v atmosféře dýchat. Je s Danielem, je v bezpečí. Letí spolu zachránit svět.

Daniel nakonec nabral vodorovný směr. Neletěl jako raketa, spíš jako neuvěřitelně silný pták. Nezpomalovalo je to, naopak. Jejich těla teď byla rovnoběžně se zemí, křídla je poháněla plynulým pohybem vpřed a svět kolem byl bílý a neskutečně tichý. Tak pokojný, jako by se právě zrodil a nikdo ještě nevydal prvotní zvuk.

„Není ti nic?“ Jeho hlas ji hladil, ujišťoval ji, že pokud na tomhle světě není všechno v pořádku, jeho láskyplná starostlivost si s tím poradí.

Luce naklonila hlavu doleva, aby na něj lépe viděla. Jeho tvář byla klidná, rty se usmívaly. Oči mu zářily fialovým světlem, tak sytým, jako by ji jen ono samo dokázalo udržet v povětří.

„Je ti zima, viď,“ zamumlal jí Daniel do ucha a pohladil její prsty. Už to stačilo, aby jí tělo zalila hřejivá vlna.

„Už je to lepší,“ hlesla.

Prorazili pokrývku mraků. Bylo to, jako když letadlo nabere výšku, a za oválným okýnkem se místo všudypřítomné šedi objeví paleta barev. Rozdíl byl v tom, že mezi jejím tělem a tou perleťově růžovou a křiklavě modrou krásou kolem nebylo žádné okýnko, žádný trup stroje.

Pod nimi ubíhala krajina mraků, cizí a úchvatná. Luce jako pokaždé zjistila, že na to se nedá připravit. Tohle byl jiný svět, který obývali výhradně oni s Danielem, svět výšek, svět špiček těch nejvyšších minaretů lásky.

Který smrtelník by nesnil o něčem takovém? Kolikrát Luce zatoužila ocitnout se na druhé straně okénka v letadle, ponořit se bosýma nohama do těch světle zlatých, sluncem zalitých oblaků? Teď byla tady, přemožená tou krásou vzdáleného světa, který cítila na kůži.

Jenže se nemohli zastavit, aby si to vychutnali. Dalších devět dní se nemůžou zastavit ani na chviličku – jinak se zastaví úplně všechno.

„Jak dlouho poletíme do Benátek?“ zeptala se.

„Moc dlouho už ne,“ zašeptal jí Daniel do ucha.

„Jen aby to nebylo jako v letadle, když pilot pětkrát za sebou opakuje, že už jen deset minut, a trvá to celou hodinu?“ zažertovala Luce.

Daniel neodpovídal. Když po něm střelila pohledem, viděla, že se tváří zmateně. No jistě – nikdy neletěl letadlem, takže tuhle metaforu prostě nemohl chápat.

„Já zapomněla, že ty lítáš jen takhle,“ prohodila omluvně. Ukázala na jeho křídla. „Proč bys to taky dělal jinak? Všechno to odbavování a celní kontroly by tě nejspíš dohnaly k šílenství.“

„S tebou bych letěl rád. Třeba na výlet na Bahamy. Tam lidi hodně lítají, ne?“

„Ano,“ vydechla Luce. „Tak na Bahamy.“ Nemohla si pomoct, aby nezačala hloubat nad tím, kolik naprosto nepravděpodobných věcí by se muselo naplnit, aby se oni dva mohli vydat jako normální dvojice na společný víkend. Jenže budoucnost byla teď stejně rozmlžená a vzdálená jako země pod nimi. Luce doufala, že bude taky tak nádherná.

„Ale vážně, jak dlouho nám to bude trvat?“

„Touhle rychlostí nejvíc pět hodin.“

„Copak ty nepotřebuješ odpočívat?“ podivila se. „Doplnit palivo?“ Zastyděla se, že pořád ještě dost dobře nechápe, jak Danielovo tělo funguje. „Nebudou tě bolet ruce?“

Rozesmál se.

„Co je?“

„Čéče, sem zrovna voblít zeměkouli a necejtím z toho ruce,“ napodobil tón hospodského vychloubání a znovu se rozesmál. „Představa, že by moje ruce někdy unavilo držet tě kolem pasu, je prostě absurdní.“

Aby to dokázal, prohnul se v zádech, vytáhl křídla vysoko nad ramena a lehce s nimi mávl. Když se elegantně vznášeli mezi mraky, Daniel si vyprostil jednu paži a zamával s ní, aby Luce dokázal, že ji snadno udrží i jednou rukou. Pak se natáhl dopředu, dotkl se jejích rtů a čekal na její polibek. Když se dočkal, vyměnil si ruce, máchl druhou tak, až dramaticky zatočili vlevo, a nechal si políbit prsty i na ní. Pak se Danielova ramena naklonila k ní a objala ji tak, že Daniel mohl roztáhnout obě paže, a Luce jakoby zázrakem zůstávala dál přitisknutá k jeho tělu. Byl to pocit tak závratně nespoutaný, že se musela rozesmát. Daniel zakroužil povětřím tak, až ji vlasy šlehly přes tvář. Nebála se. Letěla.

Chytila se Danielových rukou, když se zase zaklesly kolem jejího pasu. „Je to tak trochu, jako bychom pro tohle byli stvoření,“ prohodila.

„Ano. Tak trochu.“

Letěl dál, neochaboval ani na chvilku. Prorazili mračna a vznesli se do otevřeného prostoru, do krásné kratinké přeháňky, kterou vítr po chvilce osušil. Předháněli transatlantické lety takovou rychlostí, že si Luce dovedla představit, jak vypadají pro cestující za kulatými okýnky: jako nečekaně jasný stříbřitý záblesk, nepatrná turbulence, která jim trochu rozhoupala hladinu pití v kelímku.

Zatímco pluli nad oceánem, mraky prořídly. Luce i tady nahoře cítila slanou vůni hlubin. Připadalo jí to jako vůně moře z jiného světa, ne tak křídová jako v Pobřežní akademii a ne tak brakická jako doma. Danielova křídla vrhala zářivé stíny na hladinu pod sebou, což bylo svým způsobem uklidňující. Luce si dokázala jen těžko připustit, že součástí toho velkolepého obrazu na vodní hladině je i ona sama.

„Luce?“ ozval se Daniel.

„Co?“

„Jak ti bylo, když ses ráno zase viděla s rodiči?“

Její oči sledovaly obrysy dvou maličkých osamělých ostrůvků uprostřed nedozírné modři. Vzdáleně si pomyslela, jak daleko od domova teď asi je.

„Těžko,“ přiznala. „Asi tak, jak tobě muselo být už milionkrát. Připadalo mi, že si udržuju vzdálenost od lidí, co miluju, protože k nim nemůžu bejt upřímná.“

„Toho jsem se bál.“

„V jistým smyslu je pro mě jednodušší bejt s tebou a ostatníma daleko od domova než bejt s našima a mou nejlepší kamarádkou.“

Daniel se na chvíli zamyslel. „Nechtěl jsem, aby se ti stalo tohle. Nikdy jsem nechtěl, aby ses trápila. Vždycky jsem chtěl jen jedno... milovat tě.“

„Já přece taky. To je všechno, co chci.“ Ale sotva to vyslovila a její oči zabloudily ke vzdálenému obrysu blednoucí oblohy na východě, nemohla si pomoct, aby si v duchu nepřehrávala poslední chvíle doma. Přála si, aby udělala všechno jinak. Aby objala tatínka pevněji. Aby si pozorněji vyslechla maminčiny rady, když vycházela ze dveří. Měla strávit víc času s Callie, vyptat se jí pořádně na všechny novinky z Doveru. Neměla být tak sobecká a bezohledná. Když se teď vzdalovala čím dál víc od Thunderboltu, od rodičů a Callie, nemohla si z hlavy vyhnat pomyšlení, že už možná nikoho z nich nikdy neuvidí.

Věřila celým srdcem v to, co museli s Danielem a ostatními anděly udělat. Ale tohle nebylo poprvé, kdy kvůli Danielovi opouštěla ty, na kterých jí záleželo. Vzpomněla si na pohřeb tam v Prusku, na těžké tmavé zimníky a zarudlé oči jejích blízkých, na tváře ztrhané zármutkem nad jejím předčasným, náhlým úmrtím. Vzpomněla si na svou krásnou matku ve středověké Anglii, kde strávila svatého Valentýna, na svou sestru Helen a kamarádky Lauru a Eleanor. Tohle byl jediný život, který navštívila a v němž nebyla svědkem vlastní smrti: ale pobyla v něm tak dlouho, aby chápala, že všichni ti dobří lidé kolem ní byli nakonec zničení jejím nevyhnutelným skonem.

Žaludek se jí sevřel hrůzou, když si to jen představila. Vzpomněla si na italskou Luciu, která ztratila celou rodinu ve válce a neměla nikoho než Daniela. Její život, i když tak krátký, byl blažený jen díky němu.

Když se přitiskla zády k jeho tělu, ucítila, jak jí přejíždí dlaněmi po rukávech svetru, jako by jí prsty kreslil na kůži malé svatozáře. „Pověz mi, co bylo ve tvých životech to nejlepší.“

Když jsem tě našla, chtěla mu odpovědět, to bylo pokaždé to nejlepší. Jenže tak prosté to nebylo. Myslet na všechny ty minulé životy bylo dost těžké, i když to dělala jen v duchu. Jejich útržky se spojovaly dohromady v barevný kaleidoskop. Ty nádherné chvíle na Tahiti, když Lulu tetovala Danielovi hruď. Nebo když tehdy ve staré Číně opouštěli společně bitvu, protože jejich láska byla důležitější než všechny války světa. Mohla by vypočítat desítky podobně kouzelných okamžiků, desítky nádherných, hořkosladkých polibků. Ale věděla, že to nebylo tím nejlepším.

Protože nejlepší přišlo teď. Teď, kdy si ze své cesty napříč časem mohla donést všechny ty krásné vzpomínky, jež ji ubezpečily v tom, že Daniel je pro ni tím nejdůležitějším na světě. A ona pro něj. Hloubku jejich lásky stvrzovaly všechny ty společně prožité okamžiky, i ty nové, do nichž teď vstupovali oba s plným vědomím všech okolností, nořili se do nich, jako by čas byl stvořen z bílých mračen. Pokud šlo o příštích devět dní, Luce věděla, že s Danielem pro svou lásku udělají všechno.

„Bylo to poučný,“ pronesla nakonec. „Když jsem se poprvé vydala do svýho minulýho života, udělala jsem to proto, abych nějak zlomila tu kletbu. Ale bylo to čím dál víc matoucí a ohromující, až mi došlo, že se v každým životě dozvídám něco důležitýho sama o sobě.“

„Jako co?“ Letěli tak vysoko, že daleko před sebou vnímali na okraji tmavnoucí oblohy náznak zakřivení zeměkoule.

„Zjistila jsem, že mě nezabíjí náš polibek, že to spíš souvisí s mým uvědoměním, kdo jsem, kdo jsme.“

Cítila, jak ji k sobě Daniel zezadu přitiskl ještě víc. „Tohle pro mě byla vždycky ta největší záhada.“

„Zjistila jsem, že moje minulý vtělení nebyly vždycky ty nejpříjemnější osoby pod sluncem, ale tys miloval tu duši uvnitř. A podle tvýho vzoru jsem se naučila, jak poznat tvou duši. Vždycky měla... takovou zvláštní záři, jas, a i když jsi v některým životě vypadal úplně fyzicky jinak než teď, vždycky jsem tě znova poznala. Tvoje duše pro mě byla výraznější než tvář. Tak bylo možný, žes vypadal jako Egypťan, a já tě stejně milovala jako svýho Daniela.“

Ucítila, jak ji políbil na spánek. „Asi si to neuvědomuješ, ale vždycky jsi měla schopnost rozeznat mou duši.“

„Ne, neměla, já...“

„Ale ano, jenom jsi o tom nevěděla. Myslela sis o sobě, že jsi šílená. Vidělas Hlasatele a říkala jsi jim stíny. Myslelas, že tě pronásledují. A když jsi mě poprvé uviděla u Meče & kříže, když tě napadlo, že ti na mně záleží..., nejspíš jsi to vnímala jako něco, co ses sama před sebou snažila popírat?“

Luce stiskla víčka, jak se snažila rozpomenout. „Když jsi šel kolem mě, měls kolem sebe fialovou záři. Ale když jsem mrkla, bylo to pryč.“

„To jsem nevěděl.“ Z Danileova hlasu se ozýval úsměv.

„Jak to myslíš? Vždyť jsi zrovna říkal...“

„Představoval jsem si, že něco vidíš, ale netušil jsem, co to je. Musela jsi vnímat mou duši, ale proměnlivě, podle toho, jak jsi ji potřebovala vidět.“ Znovu se usmál. „Takhle spolu komunikovaly naše duše. A fialová záře, to se mi líbí. Jsem rád, že to tak bylo.“

„A jak vidíš mou duši ty?“

„Nedokážu to popsat slovy, ale její kráse se nic nevyrovná.“

Luce by mohla použít stejný výraz, aby popsala tenhle let s Danielem. Hvězdy nad nimi, seskupené v obrovských galaxiích, rozverně mrkaly. Měsíc byl obrovský a posetý krátery, napůl obklopený bledými šedými mraky. Luce se cítila bezpečně a hřejivě v náručí anděla, jehož miluje. Tohle jí při cestování Hlasateli tolik chybělo... Povzdychla si a zavřela oči.

A spatřila Billa.

Ta vidina byla tak agresivní, že prostoupila celou její mysl, i když to nebyla podoba té děsivé šelmy, jíž se Bill stal při jejich posledním setkání. V její hlavě byl kamenným chrličkem, který ji vzal za ruku a snesl ji z lodního stožáru, na kterém se ocitla při své výpravě na Tahiti. Nechápala, jak si ji tahle vzpomínka mohla najít i v Danielově náručí, ale bylo to tak. Pořád ještě cítila v dlani obrys té kamenné tlapky. Vzpomínala si, jak ji okouzlila její síla a hladkost. Jak bezpečně se tehdy cítila.

Teď jí z toho pomyšlení naskočila husí kůže a rozpačitě se v Danielově náruči zavrtěla.

„Copak je?“

„Bill.“ I to jméno chutnalo v jejích ústech nakysle.

„Lucifer.“

„Já vím, že je to Lucifer. Teď to vím. Ale na nějakou dobu pro mě byl někým jiným. Nevím..., nějak jsem si namlouvala, že je to můj kamarád. Nemůžu přestat myslet na to, jak blízko jsem si ho pustila k tělu. Stydím se.“

„To nesmíš.“ Daniel ji pevně sevřel. „Neříkalo se mu Jitřenka pro nic za nic. Lucifer byl nádherný..., někteří si myslí, že byl nejkrásnější z andělů.“ Luce připadalo, jako by v Danielově tónu zaslechla náznak žárlivosti. „A taky byl nejoblíbenější – nejmilovanější samotným Trůnem i spoustou andělů. Jen si vzpomeň, jakou moc má nad smrtelníky. Ta pochází ze stejného zdroje jako ta, kterou měl nad tebou. Nesmíš se stydět za to, žes mu propadla.“ Daniel se odmlčel, i když to vypadalo, jako by toho měl na srdci mnohem víc.

„Občas to mezi námi bylo dost napnutý,“ vzpomínala Luce, „ale nikdy by mě nenapadlo, že to je ve skutečnosti taková příšera.“

„Nikde není větší tma než tam, kde pohaslo světlo. Koukej.“ Daniel změnil úhel křídel a vrátili se o něco zpátky, prolétli obloukem kolem vysokého mraku. Jedna jeho strana byla zlatě růžová, zalitá posledními paprsky večerního slunce. Když prolétali kolem, Luce teprve teď zaznamenala, že z druhé strany je mrak temný a obtížený deštěm. „Temnota a světlo se pojí dohromady, protože jsou nerozlučné. Stejně jako v Luciferovi.“

„A jako v Camovi?“ troufla si Luce.

„Já vím, že mu nevěříš, ale klidně můžeš. Camova temnota je pověstná, ale je to jenom střípek jeho bytosti.“

„Ale proč se přidal k Luciferovi? A ti další andělé?“

„Cam se k němu nepřidal,“ opravil ji Daniel. „Aspoň zpočátku ne. Byla to hodně neklidná doba. Nepředvídatelná. Nevyzpytatelná. Nepředstavitelná. Už při pádu se našli andělé, co Luciferovi stranili. Ale spousta ostatních, jako třeba Cam, byla vyhoštěná jen proto, že se nerozhodli dost rychle. A pak nastalo dlouhý období, kdy se různě měnily strany, někteří andělé se vrátili pokorně do nebe, další se přidali k šikům pekla, až zbylo jen pár nezařazených.“

„A jak je to teď?“ zeptala se Luce, i když věděla, že o tomhle Daniel mluvit nechce – o tom, že si pořád ještě nevybral, s kým bude držet.

„Dřív jsi mívala Cama ráda,“ uhnul Daniel trochu od její otázky. „Ve tvých počátečních životech jsme si byli všichni tři dost blízcí. Teprve mnohem později, když Camovi někdo zlomil srdce, se rozhodl přidat k Luciferovi.“

„Kdo to byl? Jak se jmenovala?“

„Nikdo z nás o ní moc rád nemluví. Nesmíš mu dát nikdy najevo, že to víš,“ varoval ji Daniel. „Já jsem jeho volbu neschvaloval, ale nemůžu tvrdit, že bych ho nechápal. Kdybych tě doopravdy ztratil, tak jako on ji, vůbec nevím, jak bych se zachoval. Svět by pro mě ztratil veškerou přitažlivost.“

„Ale to se nestane,“ ozvala se rychle Luce. Věděla, že tohle vtělení, tenhle život, je její poslední šance. Pokud teď zemře, už se nikdy nevrátí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vykoupení.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.