Vladimír Zajíc

ZPĚV PRO MÝHO TÁTU

&

ZEYEROVO

MEMORANDUM

V Hradci Králové

Anno Domini 2008 ke konci léta Když se ohlédnu zpět na uběhlé roky strávené v archívech, knihovnách, kavárnách, klášterech, rozličných půdách a sklepeních často obskurních staveb, na cestách hladkých, prašných nebo samý kámen a balvan v horách, ale též na vlnách Jaderského moře a ve skalách pobřeží Chorvatska a Černé hory, jsem rád, že kurzor notebooku compaq nx9010 za nimi učinil poslední tečku za těmito příběhy. Zároveň se zpoza rohu přiloudal zvláštní smutek z konce dění. A tak jsem do přehrávače přikládal staré dobré Stouny, Mayala, keltskou hudbu a po tři dny jsem relaxoval a čistil šedé závity, až mi mozek konečně začal chladit krev v normálním režimu.

Přitom vše původně začalo to jako hra, jako rešerše a rozvíjení představivosti na impulsy keltského širokoúhlého vnímání světa, které je mi tak milé. Útržky na toto téma jsem nacházel roztroušené v rozličných knihách starověkých i novodobých autorů, ale též v problematických, avšak inspirujících spiscích Memorandum k miléniu a Bójský rukopis z odkazu neznámého mecenáše Muzeu na soutoku Labe s Divokou Orlicí.

Z koncepce knihy se zdánlivě vymyká úvodní povídka ZPĚV PRO MÝHO TÁTU. Opravdu jen zdánlivě. Je holdem rodinnému klanu a zároveň lecos objasňuje o zatvrzelostech jistého krevního společenství, které si občas rádo komplikuje život.

K ZEYEROVU MEMORANDU - s tvorbou tohoto opomíjeného velikána české literatury a dramatu jsem se nutně musel potkat, protože on byl a je naším jediným skutečným bardem mýtů. Pomalu jsem vplouval do jeho vod, až jsem narazil na několik... no, tajemství je silné slovo, ale prostě cosi bylo nedořečeno, naznačeno, ukryto. Když jsem na ony vypukliny a trhlinky v jeho díle položil dlaně nejprve mentálně a později fyzicky, otevřela se soutěska, do které jsem prostě musel vstoupit bez ohledu na pálící oči, odřené klouby a nervy omlácené údivem a vztekem. Je jisté, že cesta za příběhem kata Františka byla sama o sobě mnohem důležitější než její dokončení - jestliže ale výsledek bude pro čtenáře aspoň z poloviny tak napínavý jako mé pátrání, budu spokojen. Jenže posoudit to už není v mých silách.

Čtenářům doporučuji při četbě popustit uzdu své fantazii. Vězte, že známá fakta a ověřené informace, utříděné a pěkně seřazené, se nazývají historii, dějepisem, tedy tím, co se prý opravdu událo. Ovšem mýty, pověsti, legendy či záznamy dávných orálních přednesů nám vyprávějí, že se to či ono mohlo udát docela jinak. Jen se to, lidově řečeno, kdysi některým lidem nemuselo hodit do krámu. Současnost pro tendence obdobně zkreslující fakta a skutečnosti vynalezla příznačný termín: Být politicky korektní! Je však známo, že příběhy mimo oficiální dějepis bývají daleko výstižnější a lidsky zajímavější bez ohledu na žánr, ve kterém jsou zaznamenány. Dále platí, že vše, co budete číst, prošlo pod ostřím Occamovy břitvy. Tu vynalezl anglický filosof Occam a proslavil Sherlock Holmes, který celou teorii shrnul do jediné premisy: Výsledek, který získáte poté, co vyloučíte všechna nepřijatelná fakta, musí být – ať už vám vyjde cokoli – správný!

A to je na úvod už skutečně všechno.

Tak přísahám!

Vladimír Zajíc

Vladimír Zajíc

Zpěv pro mého tátu & Zeyerovo memorandum

vydal v roce 2013

JONATHAN LIVINGSTON, s.r.o.

Domažlická 1, 13000 Praha 3

© Vladimír Zajíc, Hradec Králové srpen 1999

epub ISBN 978-80-87835-13-5

mobi ISBN 978-80-87835-14-2

Vladimír Z a j í c

ZPĚV PRO MÝHO TÁTU

I.

V jaké vznosné euforii mne můj tatínek obdařil druhým jménem Grant, už se nikdy nedozvím. Tázací věty, pokaždé pro jistotu formulované jinak, však vždy vyvolaly jen jakési zachrutí, rezignované odfrknutí a zamžikání očních víček, než se pohled zahákl za obzor dálek, o nichž věděl jen můj tatínek.

Proč první jméno Emil, to vím.

Na počest dědečka, který dezertoval z k. und k. rakousko-uherské vědecké výpravy plavící se na plachetnici s příznačným jménem Veterán Böhmen poblíž australských vod a prožil několik skvostných let na Tasmánii, na březích Murray River v buši Jižní Austrálie. Několik let, ale vydržely mu na celý zbytek života zrovna tak jako bumerang z dřeviny železného stromu, jímž udivoval celou jihočeskou vesnici. Především pak tím, že s jeho pomocí neomylně sháněl dohromady stádo krav z pastvy, shlížeje přitom na krajinu z hřbetu rozložitého šedáka očima už navěky přimhouřenýma od ostrého slunce protinožců.

Poslyšte, let bumerangu založil moc, slávu a štěstí naší rodiny. Však po otočce, při návratu do výchozího bodu... Ach jo, bumerang… Vždyť víte, co dokáže.

Tohle nám dědeček dělat neměl.

Co neměl? Měl!

A dobře udělal, neboť od té doby každý z našeho rodu ví, že život podoben jest bumerangu, že když vzlétá nakloněnou elipsovitou drahou, musí každý z nás všeho nechat a rychle naskočit, stehny sevřít ten nebeský cval, zhluboka dýchat, vítězně řičet a užít si, neboť otočka je blízko, stále blíž a blíž, a pád nás přivede k bolavé zkušenosti s gravitací.

Tolik tedy ke jménu Emil.

„Prrrr, mrcho, prrrr!“ volával dědeček na šedáka, zakoupeného po návratu na rodnou hroudu, na rodnou hroudu u řeky Šítovky, na cíp skal, balvanů, ostružin, šípků a zvlněné loučky jetele. Koupil ho za peníze vydřené v uhelných bunkrech parolodi Kaiser Wilhelm, na štrece Hobart - Hamburk.

Prrr, mrcho, prrrr!

Je nutno objasnit podíl bumerangu na slávě rodu. Děda Emil jezdíval na šedáku krajinou a bumerangem si srážel ze stromů potravu opeřenou i visící na stopkách. Občas jím vzal mezi uši panáčkujícího zvědavce kdesi na mezi, až jím jednou trefil i zlatovlasou Mařenku, dědičku všech širých polí a lesů obklopujících náš dědičný cíp úhoru na břehu Šítovky.

Když lékařské konzilium svolané vyděšenými rodiči prohlásilo, že Mařenka možná, vlastně nejspíše zůstane po zbytek života krásným obrázkem, však pohříchu němým, opáčil můj dědeček, stojící coby pravý gentleman s chřestícím řetězem na zápěstích mezi dvěma žandáry, že uznává svou vinu před Bohem i lidmi a vidí jedinou nápravu svého hříchu v tom, že si Mařenku vezme za ženu a bude o ni pečovat.

Hle, cítíte dotek bumerangu?

Poznáváte stoupající elipsovitou trajektorii lovné zbraně?

Nuže, poděšení rodiče řekli ano a byla svatba veliká, díky které se dědeček Emil vyšvihl do pantheonu jihočeského sedláctva. Vyšvihl se též do lidových zkazek neohrožených hrdinů typu Babinského a Leciána, když se, s nerozlučným bumerangem v ruce, snadno porovnal s pěticí nařvaných pořízků, dědiců to převelikých gruntů kraje vůkol Pacova, kteří nikdy v životě neslyšeli o pojmu fair play, natož aby se jím řídili.

Dědeček si liboval, neboť zlatovlasá Mařenka jej nijak nekomandovala a na výrazná posunková gesta zvedal Emil v údivu jen obočí, krčil rameny či se chápavě usmíval. Bujnost Mařenčiných tvarů vypěstovaná mlékem a libovým vepřovým zůstala zachována a když se jí počalo zvedat a kulatit bříško, v němž se protahoval dědic ( aby bylo jasno, můj tatínek!), došel Emil konečné milosti i v očích tchána s tchyní.

Kdysi, v polovině šedesátých let, žmoulal můj dědeček na zahradní lavičce pelhřimovské nemocnice po návratu z nápravné uranové léčebny Bytíz v bezzubých ústech dýmku a já se ho zeptal, jak proběhla svatební noc.

Hle, opět můžete zaslechnout svist bumerangu.

Místo abych se vzhledem k politické situaci ve státě a ve světě ptal na něco rozumného a pro život důležitějšího, jako třeba jaká jsou úskalí v životě u protinožců či jak se chovat v Tasmánii, aby člověk došel svého cíle, ptám se na intimnosti svatební noci. Jenže, ono to je přece jen zajímavější, že ano?

Děda ještě víc přimhouřil oči do pro mne nedostupných dálek a s úsměvným gestem cosi zachrochtal. Postihl jsem pouze útržky, jako klisna a oblost a... No, raději dál ne, ale to stačilo, neboť jsem s úlevou pochopil, že patříme v pojímání světa k sobě, že jeho radosti uplynulé a moje stávající a jak doufám, i přicházející, mají stejný zdroj zakódovaný v uzlině šedé kůry.

„Můj vřele milovaný jmenovče,“ zavrčel děda, „navždycky si zapamatuj, že doktorům a ženskejm věř tuze opatrně. Většinou jsem byl rád, že Mařenka nemluví, i když občas bych rád slyšel nějaké to slůvko, především v posteli. Ale jen slůvko chvály, abych v posledních mi zbývajících dnech nelhal.

Co jsem to.…?

Aha!

Ta doktorská verbež tvrdila, že se ztrátou řeči nastupuje i ztráta sluchu. A na tom, jakože je něco nad námi, nebylo zrnka pravdy. Jak já Mařenku miloval! Co já jí při milování řekl krásně peprných slovíček! Bez urážky, všechna z lásky, ale chlapče, když se narodil tvůj táta a jí se při tom vytláčení potomka na svět vrátila řeč, no to bylo horší, než letní krupobití. I tchán se žalem nade mnou rmoutil tak, že vybílil hospodu Na panské.

Za dva měsíce se Mařenka vykřesala z prasklé nádrže nevyřčených slov a já nikdy nezalitoval, že ji můj bumerang trefil mezi uši. A pak, všechna ta láskyplná slovíčka jsem ji musel naučit. Akorát chtěla, ať vždycky zhasnu petrolejku, aby si je mohla říkat nahlas.

Joj, chlapče, ta fajfka už taky netáhne.“

Tolik tedy ke jménu Emil.

A Grant?

No, to je jiná historie.

II.

Můj tatínek dezertoval od prvorepublikového nástroje zvaného kosa. Nikdy nepřestal tvrdil, že jeho čin byl výslednicí racionální úvahy a ne zbabělosti, neboť vždy, když držel v ruce smrtící nástroj stébel klasů a trav a uzřel vlnící se moře nepřátelských armád, pochopil biblickou premisu z knihy Kazatel, že vše je marnost nad marnost a nic než marnost.

Nebyl totiž uzpůsoben, jakož nikdo z mužských potomků linie vzešlé ze spojení Emil & Mařenka, k pragmatické aritmetice, z níž jednoduše vyplývá, že násobek vynaloženého potu a získaných metráků obilí pak ve výsledku, to jest po rovná se, je hmotný blahobyt.

Nebyl schopen, jakož nejsem schopen vypočítat ani já, na kterém dílu cesty se sejdou A a B, jestliže každý vyjde z jiného města a jde různě rychlou chůzí.

Různě rychlou chůzí? Co to je? Přece ti dva nejdou jen proto, aby se potkali kvůli rovnici. A i kdyby nakrásně ano, víte, co všechno se cestou může přihodit? Můžete potkat hezkou holku nebo útulnou hospodu, nebo se vám zachce vylézt mezi borovicemi na kopec. Tohle je pro nás prostě nepochopitelné. A ještě něco, pokud ti dva na své setkání nejdou, ale jedou, například autem a motorkou, tak to se už pohybujeme v nedosažitelné metafyzice! Neboť pomněte - co vše se může přihodit na motoru, o pneumatikách a policejních akcích nemluvě.

Tak tedy tatínek jednoho dne opatrně zavěsil kosu na dřevěný kolík, ale už ne tak opatrně pravil, že odchází objevit širý krásný svět. Dědeček v rozčilení máchl rukou k pasu, chtěje nacvičeným pohybem vytasit bumerang a poslat jej nevděčnému synovi mezi uši, ale zapomněl, že horký počátek květnové noci jej donutil vysvléci se z kalhot do podvlékaček.

Výsledkem otcovského hněvu bylo pouze rozvázání tkanice v pase a jen rychlá akce babičky Mařenky zamezila tomu, by syn uzřel otcovu hanbu, jak vznešeně praví Bible.

Nicméně Emil byl tak dezorientován Mařenčinýma rukama, že jí vynadal, aby se pamatovala, že jsou zde děti. Když mu po pár vteřinách doklaplo, co se stalo, rozpálil se jako eukalypt v ohnivém tornádu buše. K této situaci můj tatínek dodával, že teprve tehdy pochopil, jak mohl jeho otec uspět v pustinách Tasmánie.

Manželská pře, v níž babička vládla mocí řeči lépe než kdy před setkáním s bumerangem, nakonec dosyčela v kapkách vody, kterou dědovi ochlazovala skráně a hruď.

Tatínek silným hlasem ještě pronášel cosi o potřebě postavit se na vlastní nohy a dokázat sám sebe, čemuž se jeho rodiče upřímně zachechtali ( on sám jejich smíchu porozuměl až o několik let později ), ale jeho argument, že v hranicích rodného stavení vyznačeného zelenými pažity mezí a tarasy navršeného kamení zakrní, uznali.

Čím jej na cestu vybavili nevím, však buchty měl v dřevěném kufříku určitě. Jinak říkal, že dva měsíce cesty, než dorazil do Hamburku, kde se nalodil na paroloď Deutschland ( tedy dle rodinné tradice do jejího uhelného bunkru, aby si odpracoval cestu za velkou louži), si užil náramně.

Pokud jste zaslechli tichounkou rezonanci, jíž se vyznačuje bumerang opouštějící dlaň lovce, nemýlíte se.

Na cestě - s oblibou říkával On The Road, takže Londona máme určitě v genech - jej uchvátila Velká opera v Drážďanech a Metropolitní opera v N. Y.. Díky tomu mezi námi po řadu let docházelo k třenicím a marně mne přesvědčoval neustálými násilnými návštěvami ve Svatostánku nad Vltavou o přednostech tohoto divadelního žánru před činohrou.

Pravda, jeho náklonnost později zčernala a uhnila, když nedopatřením shlédl zásadní operní velkodílo Říjen v revoluci, i když se stále zdráhal vidět operu coby kulturního pohrobka.

Zato já!

Mé barbarské krvelačné choutky nabývají vrchu nad lepším já, když uzřím rozbředlou padesáti a více letou Julii, vzdychající zkomíravým hlasem nad hrobem zaslouženě odpočívajícího Romea, jemuž smrt konečně zlomila stařecký hřbet. Možná však, že je to záležitost akomodace očního nervu, neboť z konzervy gramodesky titíž gerontové znějí zajímavě. Ale přece jen není nad krevnaté komediantské divadlo, o němž současná opera nemá ani tucha.

Domů z dlouhé cesty za velkou louži se tatínek vrátil až na konci světového přeryvu W.W. II., a to ve slušivé uniformě. Měl renomé perfektního dopisovatele, který velmi realisticky a zároveň se šarmem a humorem zvěstoval světu činy vojáků generála Pattona. Tudíž se navrátil s profesí v nastávajících časech kremelských kozáčků zcela nepoužitelnou.

Vrátil se též s nosem mírně nakřivo, důsledkem čehož se stal pro ženský rod ještě přitažlivější, a o události samé, která ke zvýšení jeho popularity vedla, jen jednou prohodil, že ten negrouš vypadal docela neškodně, akorát že si příliš pozdě všiml jeho pěstí velikosti vodních melounů rostoucích v deltě Mississippi či Old Man River, jak raději říkával.

V čase a prostoru té nekonečné země za mořem se věci dějou samy od sebe a člověk se jimi snadno nechá pohodlně vést, zněla nejčastěji jeho uhýbavá odpověď na otázku, co všechno na cestách zažil.

To určitě!

Přinejmenším pěkně kecal, neboť nepoddajnějšího, tvrdohlavějšího a pracovitějšího chlápka, než byl můj táta, jsem nepoznal. Ještě dnes, v mém pozdním věku, se budívám v noci skřípaje zuby, neboť na horizontu mých snah se skví usmívající se táta, lehce pohazující balvany svého údělu a činů, zatímco já válím své kamínky kdesi na úbočí.

A tak mi nezbylo, než si jeho dobrodružství vymýšlet nad hrstí pohlednic cenících make up nepravděpodobné jásavé barevnosti, pohlednic, které přečkaly za trámy stodoly nájezdy české verze Smeršti.

Jedno vím pozitivně. I když - co vlastně člověk ví pozitivně ze vzpomínek, kdy roků má méně než prstů jedné ruky? Táta s dědou probírali anatomické odlišnosti a především odlišné chování domorodých krásek jižní a severní polokoule při akcích z očí do očí, jak to eufemisticky nazývali.

Marně jsem se ptával a dlouho hledal, co že si táta přivezl z prodloužené dezerce. Maje před očima slávou ověnčený Emilův bumerang, pídil jsem se především po nějaké zbrani.

Útočné či obranné, to bylo jedno, ale nenašel jsem nic, než zašlý litinový montážní klíč s dlouhou rukojetí, na níž bylo vystouplými slepeckými písmeny oznámeno, že je majetkem City N. Y.. Klíč měl na konci rukojeti tlustou placku a z ní se ušklíbal ošoupaný otvor osmihranného profilu.

Já hledal přinejmenším Peacemakera s osmihrannou hlavní a do rukou mi padne klíč s osmihrannou dírou! Zatracenej, obyčejnej klíč, a přitom s ním táta zacházel jak s odjištěnou minou.

„To přece není žádnej kvér!“ protestoval jsem.

„Neber mi ho! Jenom tak aspoň vím, že jsi v tom svým zjebaným N. Y., o kterým nechceš říct ani "Ň", opravdu byl.“

„Synáčku!“ opáčil a vrazil mi solidní lepanec za krásné slovíčko zjebaný, i když věděl, že mě ho naučil jeho vlastní otec. „Tohle je zbraň! Zbraň proti strašnému lidskému nepříteli, který ti slouží, věrně a bez problémů slouží, až tě oblbne, až zapomeneš, že umí zabíjet. Když se stalo, co se stalo, když u nás začalo rudě žhnout, tak jsem na ponaučení plynoucí z této zbraně zapomněl. Já nafoukanej blbec zapomněl, co jsem v N. Y. zažil. Já blbec zapomněl, jak často jsem tuhle zbraň během let používal.“

„Dáš si taky lepanec za to, že si říkáš blbec?“ ptal jsem se s nevinnou spravedlností osmi let.

"Ne!“ opáčil. „A tuhle zbraň radši neber do ruky, než dospěješ!“

Už jsem ji do ruky nikdy nevzal, neboť naše malá, česká, ale přesto neméně výkonná Smeršť ji zabavila při jedné z mnoha prohlídek. O dlouhou řadu let později, při prohlídce zteřelých úředních papírů jsem pochopil, že osmihranná díra a anglický text o majetku City N. Y. byly dány do kontextu protistátní činnosti za účelem svržení stávajícího spravedlivého řádu a z mužských členů rodiny se v ruzyňském podzemí marně snažili vymlátit, jaký zámek, jakou pokladnu klíč s osmihrannou dírou otvírá.

Nejspíše mysleli na pokladnu se špionážními kódy, neboť lehce uvěřili strýci, který jim s kamennou tváří, po níž tekly krokodýlí slzy ironie, uvedl, že osmihran se má položit na kódovaný dopis. Pak se opíší protilehlá slova, proloží písmeny protkávajícími šikmé hrany a uvodí se písmeny, která se nalézají v rozích jedna a čtyři.

Bohužel mu bylo uvěřeno ad absurdum a tak, když kódování - čeho? - nepřinášelo výsledky (strýc prohodil, že ani nemůže, neb si to v zoufalství nad lidskou blbostí vymyslel), dostal betonovou samotku, protože tomuto druhému tvrzení ochránci právě nabyté a jediné opravdové svobody neuvěřili. Z té samotky už strýc František neposlal rodině ani pšouk, natož nějakou zprávu.

Strýcu, tys měl psát synopse filmových scénářů v hollywoodských ateliérech a ne se pasovat na Bratra Palečka v soukolí boje zarytých třídních nepřátel.

Klíč vysublimoval do nenávratna v policejním labyrintu a pozvolna matněl i na hard disku mé paměti.

Než jednoho dne, skoro po čtyřiceti letech, zázračného to roku 1992, jsem seděl na Šesté avený Of Americas v N. Y. City na oblém litinovém monstru a užíval si zářivého říjnového dne. Kolem mne se tyčily krásné mrakodrapy staré slávy, obkrouženy žebříky únikových schodišť, ale i strmé, petrolejově zbarvené hladké stěny jejich mladších a větších bratří. Prapory občas třaskly svými pruhy a hvězdami o žerdě a já si připadal zasunutý do jedné z těch starých, lety vybledlých pohlednic, jak jsem si seděl na oblém litinovém monstru a lžičkou z umělé hmoty vyjídal půlku mraženého zeleného melounu. Mňam, mňam, mňam!

Prostě jsem seděl a cítil, jak se ve mně usazuje a příjemně mrazivě pěchuje úžas, kde že to jsem.

Najednou, kde se vzal tu vzal, stál u mne vytáhlý černoch a vyštěkl: „Padej dolů, štráfku!“

Než můj rozum stačil učinit gesto otázky či vzpoury, tělová paměť stiskla knoflík příslušného procesu poslušnosti.

Vyskočil jsem a zíral na černouše. Ležérním pohybem odloupl dutý segment litiny, na kterém jsem si chladil zadek, z kapsy na boku pracáků vytasil klíč s dlouhou rukojetí, ladným pohybem usadil tlustou placku s osmihrannou dírou na osmihran mosazného čepu a velkým plynulým gestem jej vytočil.

Z boku monstra vytryskl duhovým obloukem široký pás vody a drobné kapičky ťukaly na můj jazyk, který s údivem idiota ochutnával ten zázrak osvícení.

Ještě jednou jsem mrkl na ten klíč.

No ano, úplně anyway, jenom litinu nahradila lesklá slitina kovů.

O něco později jsem tryskal jak ta duhová voda po točitých schodech archivu hasičské brigády, kde jsem nalezl část skládačky do nikdy nekončící otázky.

Ano, tady to je: Fireman City N. Y. v letech těch a těch.

Hergot, táto, co s tím mám teď dělat?

Co umíš, zněla by odpověď, stejná jako v časech, které se nevrátí.

III.

Tolik tedy ke jménu Emil Grant. Pokud vám zvučí kovem heroických činů, jak se domnívám, že zněl tátovi někde v zadní šišince vzpomínek a načtené historie, tak se moc mýlíte.

Pokud vám mé jméno po vypuštění souhlásky "L" asociačně vybudí zcela jiný zvuk, vám i všem příslušníkům orgánů či snad orgánům příslušníků (v etymologii oněch časů jsem měl a stále mám úžasný bordel!), tak vám musím smutně přisvědčit. Občas se sice můj smutek proměnil v radostný řehot, to když příslušný orgán psal s vystrčeným jazykem do rubriky „Jméno a povolání“ Emygrant. Tu zvláštní dezerci nedezerci máme nejspíše už geneticky někde zabudovanou a taky určitě viditelnou na čele a v očích.

Já se rozhodl dezertovat poměrně dost pozdě, když mě začalo unavovat, jak už byla ta naše bludná kocábka, potácející se oceánem systémem kormidlo nadoraz a přikurtovat řetězem celá pod vodou a kdy na poslední nástavbě visel hrozen hlavních kormidelníků a kapitánů s mokrými zadky, zatímco mužstvo polykalo andělíčky a celonárodně se odráželo od ponořené paluby směrem k hladině ve snaze vypustit v groteskní parafrázi velrybího gejzíru přebytečnou vodu a nalokat se do foroty krapet kyslíkovějšího počasí.

Přesněji řečeno, Noc dlouhých nožů lokálních teoretiků šťastně šílené budoucnosti byla poslední kapkou, po níž následovala jen agonie natahovaného rozhodnutí. Když jsem pak o čtyři roky později držel v náručí svého tatínka a on vážil méně, než když já křikem pozdravil mámu a svět, když vážil jeden kilogram sedmdesát pět deka a to i s cínovou urnou, klapla okenice a já pohlédl do šírání představ tváří v tvář.

Jako před sto lety, a bylo to jen deset dnů, jsme si s tátou zase zašli na Řeka Zorbu a jako už tolikrát jsme se vzájemným jiskřením čekali na úžasnou scénu tance nad koncem snu o lanovce, tance nad smrtí dítěte, nad celým životem. S nedočkavostí prvničkového zamilování jsme zas a zas hltali to úžasné přitakání životu a smrti, přitakání vědoucí, co ví tou obyčejnou lidskou moudrostí. Jasně, že v tomhle očekávání jsme nebyli sami, a opět se stalo v tom kině Hvězda, jakož se přihodilo i jindy a jinde, že publikum povstalo a zatleskalo, krátce zařvalo z plna hrdla své: „Díky, brácho!“ a aspoň na pár hodin, na pár dnů mohlo kráčet očištěno a s hlavou vzhůru.

Otcův smích a Zorbase jsem měl po boku, když v Pacově vcementovával hřbitovní majstr cínovou urnu do mramorové. Zorbas a tiché předení bumerangu nabírajícího výšku mne vedlo při rozdávání a rozprodávání hmotných statků a balení pověstných pěti švestek.

Náležitě, v duchu tradic Komenského, jsem se rozžehnal s pražskou dlažbou a při sledování svého odrazu ve výkladní skříni Automatu Koruna jsem si uvědomil, jaký je ten svět, že před hodinou bylo pět a za hodinu bude sedm, a jak důstojnost sutany biskupa církve bratrské podlehla strakaté kazajce světa, kterou jsem vylepšil sokolskou poděbradkou zcizenou na Baráčnické Rychtě Župy Malostranské.

K tomu ještě hůl bodcem okovaná s houpajícím se spíše rancem než ranečkem, a tak není divu, že tenhle můj poslední z vlasti krok šťavnatě komentovaly kvílející brzdy aut, vytřeštěné oči řidičů a chodců a taktéž poznámky zcela nevhodné k zachycení na papír.

V sedm hodin večer pak levá hemisféra s libostí zaznamenávala dusání kol rychlíku Praha - Cheb - Norimberk, zatímco pravá v opalizujícím svitu myšlenkového radaru hledala nejlepší bod, tak zvaný break point, z něhož bude nutno vypustit bumerang odpočívající v ranečku a láskyplně se tisknoucí ke štrycu makové buchty a ke slovníku.

Basový nátisk kolejí na rozvrzané podvozky vagónů, přerývaný pauzami častého brzdění jasně signalizuje budoucí zpoždění, jak je u ČSD dobrým zvykem. Polospánkem mne provází skvostně chvějivý nápěv symfonie Z nového světa a jak se do ní propadám hlouběji a hlouběji, vyplouvá mi vstříc ozvěna zcela jiné melodie: „Dvanáct sígrů z Vysočan zastavilo rychlík, vytáhli z něj topiče, ušmikli mu pytlík. Hej má milá, pojď do kina, co tam dávaj, Pád Berlína.“

V divadelním sále Základní školy Sokolská - Legerova, kde jinak coby žáci prvního stupně hráváme pohádku O žabákovi nebo Ferdu Mravence - práce všeho druhu, se nedá dýchat. Nahnali nás sem všechny: první třída kašička, druhá třída myšička, třetí třída dobří žáci, čtvrtá zase darebáci, pátá třída medvědi, protože nic nevědí. Už po třetí během dvou let nám na jevišti ukazují Gustu Fučíkovou a Meresjeva. Ti dva do sebe ládují šťavnaté chlebíčky z velké mísy, Meresjev zas a znova souká kalhoty ke kolenům, aby nám předvedl lesknoucí se monstrózní kopyta, a servilní ředitel Bacílek skromně v úzadí dolévá těm dvěma šoumenům víno.

Slabší holčičí povahy škytají ze stále se opakujícího nechutného zážitku a nám ostatním kručí v břiše. „Kozáčka!“, přeje si Gusta a medvěd Meresjev, jemuž je nejspíš v ČSR rajsky, poslušně tančí, zvonivě přidupávaje ocelovými protézami.

„Ty mu stejně“, třídní raubíř Vašák vysloví myšlenku nás všech, „neudělali v Sajůzu!“ a dodá ještě cosi, co konečně zvedne usouženým holkám hlavy a vyloudí na tvářích uculení.

„Áááá, plujeme si v malém člunu, kolem teče řeka Nil, když tu z vody na nás kouká, obrovitý krokodýl,“ broukám si při další vzpomínce, v níž se úlisný ředitel Bacílek snaží zastrašit Vašáka otázkou, co dělá jeho otec. „Zametá chodníky a ulice od vajglů a koňskejch koblížků!“, odvětí tázaný s andělským úsměvem. Všechno prdelkování nebylo Bacílkovi, tomu starýmu pederastovi, nakonec nic platné, vykopli ho na Ministerstvo školství a kultury.

„Nashledanou krokodýle, nashledanou kajmane, nashledanou Mistr Presley, však se ještě setkáme.“

Koňské koblížky, no jasně.

Cválám s partou kluků starosvětskou ulicí Ke Karlovu. Je léto. Snažíme se, tak jako každý den, naskočit na zadní stupátko modrého hranatého poštovního dostavníku taženého koňmi a povozit se. Komu se to podaří, má právo udělat dlouhý nos na kamarády.

Ti pak zvyšují tempo s pokřikem: „Za vozem, pane, za vozem!“, a pošťák v tmavě modré perelíně se naklání na kozlíku dozadu ve snaze bičem zasáhnout ty, kdož se vezou. Každodenní oblíbená zábava naší party.

Brzdíme. Zadní Třebáň, Srbsko, Brdy a o něco jižněji kaňon Sázavy. „Vlajka vzhůru letí, k radosti svých dětí.“ V dálce utopené hvězdné noci v Lukách pod Medníkem prosycené smolným kouřem, a kdo plivne do ohně není tramp.

Chachá!

Ale to snad ne, vždyť to bylo tak smrtelně opravdové.

Snažím se přivolat nostalgii Novosvětské, ale kdo to rozráží vrátka rozpomínání?

Jasně, to je Kamarýt!

„Povídám jí děvče, krásný ústa máš, vona na to vole, vole, proč je nelíbáš. Hejbábaryba, hejbábaryba, jedem parde dál. Povídám jí děvče, krásný kozy máš, vona na to vole, vole, proč je nemuchláš. Hejbábaryba ...“ a tak dál, až do toho krásně slastného konce, který si jistě doplníte sami.

Kamarýt!

Kde jsi, Kamarýte ze slavný party Vyšehradských jezdců?

Vzpomínáš, jak jsi nám, vykuleným školákům, předváděl s poniklovaným sedmiranným Naganem na Fügnerově náměstí okolo zahradních laviček přestřelku u corralu O. K.? Taková krása! A pak, o pár měsíců později, jsme všichni stáli na hradbách a dívali se do Nuselského údolí, kde navigace Botiče zmodrala policejními sedany.

„Zůstali jsme sami, volové.“, ucedil Čejka, a obloukem vyplivl dlouhou slinu škvírou mezi zuby.

Sami?

Já dodnes nevím, jak to myslel. Fakt nevím.

„Vrať se zpátky, přivez čestrfíltky, a budu Džony zase tvá.“

Ještě pár let mi vydržely semišové boty na vysoké podezdívce ze surové gumy. Kov o kov zaskřípe a stojíme. Vyhlédnu z okénka, aha, jsme nejspíš blízko Rokycan.

V hlavě trhaně cvakají vzpomínková kolečka. A sakra, tuhle křižovatku polních cest a tratě znám. Tady nás v srpnu, roku Internacionální záchrany, zabásli Rusáci s erenou plnou cukru, mouky, soli a rumu, kteréžto zboží jsme rozváželi po vesnických koloniálech zcela vykoupených domácími vlastenci.

Den co den sténala erena plně naložená zbožím po okreskách a lesních cestách, neboť jsme opustili kolonádu Karlových Varů, kde jsme prodejem surrealistických mazanic yberlandským turistům získávali chléb náš vezdejší. Všichni tři jsme vstoupili do služeb Jednoty LSD Podbořany. No řekněte, nevstoupit ve skvostných šedesátých letech do organizace, která má ve svém znaku věhlasná písmena LSD, to by znamenalo přehlédnout prst Boží.

Rusáci nás navečer propustili, ovšem s erenou perfektně vyčištěnou. Jak naložili s moukou, kávou a rumem si dovedu představit, ale nač jim byly dámské vložky, a ty spatřili nabeton prvně v životě, to vážně nevím. Nejspíš jimi pucovali laufy tanků, což je tak ještě nejslušnější představa.

Na malou chvíli se mi vrací Novosvětská prokládaná bručivým violloncelem Chuchrovské interpretace Koncertu h moll, a už je tu Plzeň. Po hodinové pauze s cukáním vyrážíme k Chebu. Když míjíme Bory, stačím poslat střelnou modlitbičku, v níž polohlasně, se dvěma prsty pozvednutýma v legionářském pozdravu, zarecituji: „Salud, strýcu Franto!“

Pak už se mi nezdá nic.

Neslyším Monteverdiho madrigaly, jež matně prošlehly pamětí. Nic než temnota, milosrdná temnota, kterou roztrhne až opona rozražených dveří kupé, jimiž civí kšilty placatek a černočerné hlavně samopalů, za nimiž propitý hlas vyzývá k prohlídce.

Andělíčku, můj strážníčku, opatruj mi mou dušičku…

Asi jsem se měl modlit častěji, napadá mi, ale hned mi vytane mnoho špatně dopadnuvších echt modlářů. Tak zadržím dech a vyprázdním mysl, abych mohl dobře kontrovat záludným výpadům prodejných samurajů.

Samurajů?

Stůj při mně, Toširo Mifune!

IV.

A je to.

Fertig.

Hotovo.

End.

Sedm betonových schůdků, oddělujících etáž pasové kontroly od škvárové nivelety poslední výspy ČSSR překonávám rozpálen jedním skokem a stáčím svůj pohled do vnitrozemí rodné hroudy.

Dezerce se nekoná. Comoedia attica finita!

Ach, přitom jak slibně vše počalo uspokojivým pohmkáváním kapitána, uspávajícím šustotem papíru, mlaskavým polibkem kulatého berana, čelisti kovově sešily, co sobě zaslíbeno a pak: „Bagáž, prosím!“

Opravdu použil slovo bagáž, což mne příjemně, avšak, jak se o chvíli později ukázalo, velice pomýleně naladilo, neboť slovo zavazadlo ani jiná synonyma důstojník neznal.

Při spatření ranečku rozměrů menší sportovní kabely, ranečku z modrošedě kostkovaného šátku, jehož čtyři cípy svázané do uzle jsem mu po sukovici sesul na stůl, zbrunátněl do fialova a hlasem mocným zaburácel, co si to dovoluju.

„Nic ve zlém,“ opáčil jsem, „dovoluji si vám nabídnout svoji bagáž, neboli pět švestek, abychom zůstali na bázi rozmile starosvětské komunikace.“

To jsem neměl. Nerozuměl mi. Nerozuměl nejspíše ničemu, neboť prohrabal můj raneček a pravil, hlasem spokojeně předoucím, že mne nachytal, svou první památnou větu: „Tady žádný švestky nejsou!“

Cítil jsem stoupat vápennou bledost od klíčních kostí na lícní a sevřeně jsem pronesl: „Že švestky, že ano, švestky, to bylo myšleno obrazně.“

„Aha“, odvětil a ponořil se do znovuzkoumání mých dokladů.

„Aha!“, zařval vítězně a pronesl druhou památnou větu: „V papírech nemáte žádný obraz zapsán! A co je zakázáno? No přece vyvážet umělecká díla bez povolení. Tím pádem máte s obrazem utrum!“

Chycen do pasti žonglování se smyslem slov, šlápl jsem opět vedle. U vědomí své smrtelně vápenné vizáže přihazuji nechtěně poslední polínko: „Chachacha, ode mne to byla metafora a od vás parádní vtip!“

To bylo příliš!

Urazil jsem vážnost jeho profesní cti. Pověřen vítěznou třídou konat,

vysokokmitočtovým hlasem zakvílel třetí památnou větu: „Vjem svoje, a na tvé diplómy sere pes!“

Docela mne zmátl, ale to už roztočil číselník telefonu. Poznal jsem zažitý grif, když vyštěkl mé jméno a údaje. Pak už jen s přimhouřenýma očima slastně pomlaskával při odpovědi. „Tak, a máme to, nechal jsem si vás vylustrovat a nejspíš se vloudila chybička, takže se na to podíváme!“

Podle toho, jak zacházel se štrycem makové buchty, jsem poznal, že obdržel z centra kompletní informace o naší rodině. Buchtu rozdrobil a pak dobře zapečetil do igelitového pytlíku. „Bacha, vole!“, zacinkalo v mi šišince, „Hledá mikrotečky!“ A taky že jo.

„Ha, nemyslete si, mákem nás nespletete! Máme prvotřídní techniku.“

Zadržel jsem prozřetelně jazyk v hubě.

Pak se vrhl na slovník pojmů. Když uzřel začerněné plochy, jeho stará válečná kobyla zaržála a polnice troubila victoria.

Na licoměrný úsměv a masitý prst zabodnutý tázavě do jedné ze začerněných ploch jsem skromně odvětil, že to je dílo jeho kolegů.

Znejistěl jen na chvíli. Pak šklebící se koutky opět dosáhly úrovně ušních boltců.

Měly proč.

Sám jsem slyšel, jak nevěrohodně zní mé podání superrealistických faktů, dle nichž jeho kolegové z dejvických kolejí probírají a likvidují rodinnou knihovnu a z neznámých důvodů zrovna tento zabavený slovník později poštou vrátí, nejspíše jako ohromný kanadský vtip, s tuší zatřenými inkriminovanými slovy, slovy, která ztratila, i přes jejich věčné omílání novinovými koryfeji, svůj původní význam.

Jo, ten tátův slovník měl tři kila a na frontispisu se skvělo: DICTIONARY Specially printed for military correspondent members of the U.S. ARMED Forces overseas.

Proklouzl při první čistce, prošel zatěžkávací zkouškou čistky druhé, aby skončil na stole kapitána pasové kontroly Check Point Cheb.

No, užij si ho ve zdraví, ale co žvaním, za buchtu a slovník měl jistě čáku na další pecku a pár laboratorních techniků zajištěné bezesné noci v žáru léta.

Klíč a slovník, jediné hmotné dědictví po tátovi, je fuč. Přitom příznačně zazvonilo, že nomen omen, takže, chlapče, jak je to s tím hmotným dědictvím? Slyšel jsem v rotaci stoupat bumerang a už ho držel v prackách kapitán.

Šlo do tuhého.

Dědictví otců zachovej nám Pane! Oči krví podlité těkají, kde je nějaká olověná trubka. Kapitán zahlédl můj zrak, znejistěl a vykvikl: „Na co to máš?“

Mysli, vole, mysli! Poslední argument, argument rozbitých hlav, není v rodovém erbu.

„Je to dar, dárek příteli, technická pomůcka, úplná novinka.“ Vytasím tužku a před vytřeštěným zrakem kapitána kreslím na rubu úředního dokumentu vlnité čáry, popisuji je čísly a chrlím bez přeryvu: „Tohle jsou vrstevnice, vidíte jak příkře stoupají na vrchol kopce, to je tahle kóta, jasný, že ano? A teď stojíte před úkolem vyprojektovat silnici tímhle příkrým terénem až na vrcholek, kde váš kolega vyprojektoval hotel. Tady“, a vyreju obdélník budovy s parkovací plochou. „Dříve se interpolací s pomocí logaritmických pravítek vespolně navazujíc na možnosti Koh-i-Noorem vyrobených křivek dlouze počítalo převýšení, náklon a úhel zatáček, zatímco dnes“, jemně vysunu bumerang zpod zatuhlých kapitánových prstů a přiložím jej na nákres, „vidíte, stačí se držet značek vyrytých na ploše.“

Bohové aboriginales stůjte při mně a já vám uložím do písku pod mocný valoun duté kosti a pera a černé kamínky.

„A posuvem optimálním směrem“, žvaním vesele dál, „a podle potřeby používáním vnější nebo vnitřní hrany snadno zakreslíte osu nové komunikace, přičemž stoupavost zatáček napříč vrstevnicemi a jejich sklon vám ukáží konce tohoto zařízení.“ Pouštím na něj kdejaký terminus technicus, až zdárně dovedu čerchovanou čáru po hraně bumerangu k základům nového hotelu.

Kapitán má úsměv Matamoreho z commedie dell' arte, jemuž zarezl meč v pochvě. Zírá a nevnímá, jak zasunuji bumerang pod košili.

„Nemůžete opustit území republiky a vycestovat.“ zachrčí posléze, když si pročistí hrdlo odkašláním. „Váš cestovní doklad není v pořádku.“

Jen zírám, když mi dokazuje, jak je můj pas poškozen. Na místě podélně roztrhne tři stránky, jedna z nich nese vízum do země Volnost-Rovnost-Bratrství.

„Za poškození pasu se budete zodpovídat na příslušném místě a v příslušném čase. A teď koukejte vypadnout z prostoru hraničního přechodu, kde už nemáte co pohledávat.“

Sedm betonových schůdků překonávám rozpálen poslední vzpomínkou, jež mi ulpěla na sítnici. Vzpomínkou na ignoranta píšícího do rubriky pod dojmem svého hrdinského činu „Sloužím socialistické vlasti!“ mé jméno - Emygrant.

Sedm betonových schůdků překonávám jedním skokem, neb dezerce se nekoná!

Jediné, co kromě bumerangu zůstalo, jsou peníze zašité do podšívky šuby Hloupého Kuby, neboť na osobní prohlídku už nedošlo. Indicií charakteru protivšemu a protičemukoli bylo totiž nalezeno dost.

Jenže, kam se ptáčku kam schováš, když v hnízdě tvém už jiní sídlí.

V.

Přes hory, přes doly, louky a bystřiny, stoupaje od úpatí hor k průsmykům a zase dolů táhlými horskými loukami krásně stříkanými všemi barvami světa, večery u rybníků s vůní puškvorce, bahna a rákosí, dlouhé vůně sušících se otav, sladkost jetele. Přebrodit Lužnici a dál sosnovými lesy, až ... až jsem jednoho večera seděl na pacovské hřbitovní zdi shlížeje na tátovu urnu, pozvedaje k jeho poctě pravou rukou láhev bulharského koňaku a levou láhev Chita.

Zkoušel jsem tekutiny míchat přímo v ústech, nasávaje z každé láhve jedním koutkem úst. Docela mi to šlo.

Fajn.

Bylo mi fajn, přes rameno se mi ušklíbala večernice a já čekal na hluboké letní nebe, abych mohl vzlétnout, abych mohl letět a potvrdit si tak své rozhodnutí. Z hospody Na panské stoupala linka křídlovky, vůně tújí a jalovce lehkou smyčkou proplouvaly smysly a nakřáplé hlasy štamgastů rozmýval šepot větru v koruně lípy.

V chládku noci jsem vyrazil skrze lesy pod Stražištěm, odkud na mne jistě milostivě shlížel duch Bílého oficíra Jana Jeníka z Bratřic. Má povznesená nálada a osobnostní stav nezakotvenosti v řádu ho zajisté přiměly k žehnajícímu gestu.

Nezakotvenost v řádu!

Ano, to jsem měl na paměti, když ranní slunce šikmými paprsky ozářilo cíp rodné hroudy, cíp, který mi náležel dědickým právem posledního potomka rodu.

Tak dlouho, dokud budou slunce a měsíc vycházet a zapadat.

Tak dlouho, dokud bude vítr vát a tráva růst.

Tak dlouho, dokud v Šítovce bude voda a ryby a raci, dokud po zimě přijde jaro a po létu podzim. Tak dlouho bude tahle země má.

Mám své kořeny.

Mám svůj řád.

I vypustil jsem bumerang, aby, jako kdysi poprvé, obletěl a ochutnal prostor, který bude střežit.

A ještě jednou. Do výše. Lehce přede v otočkách.

Co neobsáhneš a silou neuhájíš, nemáš. Krotce přistál v mé dlani a další kroky už záležely jen a jen na mně.

VI.

Svazek naostřených kolíků, kladivo s dlouhým topůrkem, kotouč vázacího drátu. Obrys cípu rodné hroudy, svůj claim suverénního území, jsem začal vyznačovat od Šítovky, neboť voda je gruntem života.

Mezi stromy nahoru houštím maliní a ostružiní, jedna planá jablůňka, balvany a skály. Za poledne jsem na placáku usušil propocené oblečení a marně se snažil domluvit s veverkou, prskající vzteky. Pak už jen procházkové kolíkování podél luční meze a svlažit se v říčce. Když padl do údolí soumrak, měl jsem celtou potaženu velkou kostru chajdy-stanu a rozsvěcel petrolejku.

S pohledem upřeným na sépiový portrét Toma Paina jsem poslepu natočil list papíru do staré Remingtonky. Perleťové vyložení kulatých znaků klávesnice se zalesklo souhlasem, když jsem je rozehrál k sepsání Opovědního listu vládě této země, listu, jímž jsem vypovídal občanskou poslušnost z důvodů rušení osobní svobody, neprávního a nedůstojného zastupování mých zájmů. Podle ústavního práva na sebeurčení menšin jsem prohlásil cíp rodné hroudy za svrchované území Nové Republiky, v němž veškerá moc patří do mých rukou, neboť z nich také pochází.

Podepsán v úctě: Emil Grant.

Podle přiloženého rozdělovníku též na vědomí dávám, že tento Opovědní list rozesílám řadě význačných světových novin, OSN a všem ambasádám, včetně těch, které nemají ve státě, který můj suverénní stát územně obkličuje, zastoupení.

Psal jsem celou noc, a když jsem si krom jiného začal pískat Sedmou kavalerii, rychle jsem přestal. Přízrak generála Custera opravdu nebyl v souladu s mým posláním. Střídal jsem Bojovou hymnu republiky, Za tú horú za vysokú, Dálnici šedesát šest, Přejdi Jordán, Pouličního bojovníka... To je ale nějakých slov!

Prostě a stručně: Ráno byl přede mnou navršen stoh naditých obálek, jimiž jsem informoval velmoci, státy i státečky o vzniku Nové Republiky včetně státního znaku, hymny, pasů a měny. Zmínil jsem se též o zajímavých ekonomických možnostech, směřujících především do průmyslu turistiky v nedevastované krajině. V post skriptu ovšem s korektním upozorněním na možnost agrese okolního státu ČSSR, tedy na jistou nestabilitu vynaložených investic.

Pysky jsem měl oteklé od pískání a bříška prstů sedřená do krve, což okamžitě postřehla první ranní letka ovádů.

Následujících deset dnů v bezstarostné náladě, Rubikon byl překročen! Bavil jsem se zavěšováním svých výsostných státních znaků na vázací drát napnutý mezi hraničními kolíky - pravda, vypadalo to jak zradidla na lišky, než pravdou též bylo, že lišky mne obklopovaly hustěji než zdraví zdrávo - a budováním kamenného trezoru, kam jsem, nemaje věž chrámu, uložil zakládající listiny Nové Republiky.

Desátého dne dojel po ránu lesní úžlabinou na loučku u řeky starý pošťák na přestárlém černém kole s brzdou značky Torpédo. Za sedlem kola, připoután řetězem, kymácel se dvoukolák, do vrchu naložený velkými obálkami.

Maliny s rumem přijal s povděkem a za rum bez malin s úsměvem vyprávěl o dvou paradesantních praporech, které se v noci snesly s nebes skoro mně za humny a vydojily všechny krávy v okolních vesnicích. Před chvílí se nebeská nadílka prý dala na pochod.

Zatrnulo mi.

Pošťák se zachechtal a napřáhl ruku s plecháčkem. Dolil jsem zbytek rumu a on s gustem vysvětlil, že generalita dekódovala adresu U Šítovky jako kryptogram kláštera v Želivu. Prapory nastoupily únavný pochod, na jehož konci je sice čeká klášter, ovšem již dávno přeměněný na psychiatrickou léčebnu. Vzájemný dialog bude možný, až vyladí šum v komunikačních spojích, což on odhaduje tak na dvacet dnů relativního čili třicet tři dnů absolutního času.

„Máš před sebou, čítám, tak čtyři neděle“, pravil, „to jest šest set sedmdesát dva hodin.“ Jen nevím, zda k novému životu nebo ke konečnému účtování. Až prapory českých rangers utrpí blamáž, přijede speciální rychlé policejní komando a to, přes všechnu podobnost mentálních omezení shodných s rangers, má slušnou informační základnu v místním obyvatelstvu. Ale co, stejně se všichni sejdeme v údolí Jossafat.

Údiv nad jeho slovníkem, šíří informací a interpretací faktů, které coby listovní tajemství měly být vodotěsnější než batyskaf kombinovaný se zpovědnicí, odbyl mávnutím ruky a zajímavým konstatováním: „Bohajeho, nejsem ani slepý, ani hluchý, a tudíž, ergo kladívko, nemohu být ani blbý, neboť mám klasické gymnázium a znal jsem strýce Františka.“

Pak se dovolil, překročil hranice nového státu a zavedl mne na malou plošinku těsně pod vrcholkem mého osmadvacetimetrového Matterhornu.

„Dívej!“

Zírám přes řeku do svahů zalesněného Stražiště a uzřím ve dvou třetinách jeho stráně, mezi špičkami jedlí, malou žlutavou plochu skály.

„Zrcátko nebo baterka, jasný?“

„Jasný, ale ...“

„Budu tam stát“, uhodil se pyšně do prsou, „budu tam stát, až ustřelej tvýmu Boeingu 767 ocas a kule ... tedy podvozek a směrovky. Budu tam stát a přijmu jak maják v Anchorage tvé poslední hlášení.“

„Proč?“

„Inu proto, že se dodnes stydím, že jsem s tvým dědkem a tátou a starým pardem Františkem nebojoval v jejich pevnosti Alamo. Avšak historie, matka moudrosti, jest nezkorumpovatelná a Alamo tvých rodných neupadne v zapomnění.“

Uvěřil jsem mu. Uvěřil na tón hlasu, na modré oči. Jaký by to také byl svět, kdyby už člověk neměl důvěru k nikomu.

Jaký?

Takový, jaký je dnes, ale přesto věřím a budu věřit. Proto jsem hned na skalním plácku uložil střep zrcadla, baterku a bumerang.

Ejhle, bumerang!

Vypustil jsem ho nad říčku a sledoval v zrcadlení dráhu, z níž v přemetech loopingů odstřelovaly šídla a vážky. Poslal jsem ho nad louku, kde rozhodil zkuplovaný zaječí pár, a zbylo také trochu času na poštu, která uprostřed stanu čněla jak pohřební pyramida.

Občas to bylo povznášející počteníčko, například osobní list premiéra Nového Zélandu s přáním všeho nejlepšího včetně See you later v nejbližším možném čase na konferenci v Ontariu. Potěšily i články ve velkých ilustrovaných magazínech, především fabulací o exteriérech a interiérech Nové Republiky, hlavně když jsem se ohlédl přes rameno na vosy likvidující na jediném viklavém stole zbytky mé snídaně.

Ale přesto, bylo fajn dočíst se o sobě, že jsem to dokázal. Dokázal jsem to sice jen sám sobě, ale nakonec - marnivosti by se občas meze klást neměly.

Některé státy, jako třeba Argentina a Pobřeží slonoviny, se vyjadřovaly dost nejasně vzhledem k tomu, že potřeba helfnout od OSN byla stále aktuální. Bratrské státy hluboce mlčely, jak také jinak, pouze Rumunsko opatrně sondovalo, zda by u mne mohlo nakoupit nějaké potraviny. USA prohlásily, že mé právo na sebeurčení je jasné a neohrozitelné, jak nakonec vyplývá z posledního Helsinského dokumentu, který parafovaly všechny civilizované státy.

Civilizované bylo napsáno takto: c i v i l i z o v a n é.

Zásadní překvapení byla dvě.

Sudetský landsmanšaft stál plně za mou integritou, neboť dle územního narovnání po válce 1866, jímž Rakousko-Uhersko postoupilo Říši německé jistá území, byl prý právě můj inkriminovaný cíp hroudy rodné vyčleněn jako pobočka biskupství Norimberk, a to pro klauzury noviciátu. Vše dokladováno kvalitními xerokopiemi starobylých listin psaných stejně hranatým švabachem, jako přísaha SS. To mi tedy, uprostřed Evropy, ve střetu, jež se nezadržitelně blížil, nesmírně pomohlo. To tedy ano, nemluvě o tom, že tenhle cíp hroudy rodné uchvátil můj prapředek, loupeživý rytíř, v oněch temných letech po smrti Přemysla Otakara II., druhdy Krále železného a zlatého. Uchvátil tu půdu právem silnějšího, což je nesporně jediné mezinárodní právo uznávané všemi státy naší dobré unavené zeměkoule, snad mimo několika indiánských kmenů zapomenutých při pramenech Amazonky. Nebo že by Orinoka? Nejsem si jist, pane profesore, ale určitě se zdržují na jednom z těchto veletoků.

Druhé překvapení bylo jemným zákuskem, vlastně přímo královským puddingem, neboť United Kingdom, dobře si vědomo svého selhání ve městě Mnichově, mne nejen uznalo de iure, ale též de facto! Z přiložené mapy vyplývalo, že se mám držet osy Benešov nad Černou, lovecký zámeček Žofín - dílo to cizáckého vojevůdce Bukvoje, po třicetileté válce usazeného a zdomácnělého v Čechách, hranice ČSSR a pak kóta 324, kde mně ku pomoci stojí v plné síle prapor britských commandos připravený zasáhnout, jakmile čárkami a tečkami vyšlu signál: „Save Our Souls!“ Pravda, byl tam malými písmenky dovětek, že současně s hrdinnými Tomíky musí vyrazit kolona OSN vezoucí nezbytnou humanitární pomoc. Kdy ovšem tato záchranná mise bude v OSN projednána, nebylo již uvedeno. Nicméně díky za podanou ruku a Tomíkům přeji hezké opalování.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zpěv pro mýho tátu & Zeyerovo memorandum.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.