Beznadějný

případ?

Beznadějný

případ?

CORBAN ADDISON

Original title: Corban Addison: THE GARDEN OF BURNING SAND

Copyright © 2013 by Regulus Books, LLC

Sunset photo © ISIFA/Gettyimages Creative RF

Czech edition © Fortuna Libri, Praha 2013

Translation © Irena Palová, 2013

Vydalo nakladatelství Fortuna Libri v edici Fortuna Litera

www.fortunalibri.cz

Odpovědný redaktor Ivo Železný

První vydání

Všechna práva vyhrazena

Žádná část této publikace nesmí být reprodukována, ukládána do informačních systémů nebo rozšiřována jakýmkoli způsobem, ať už elektronicky, mechanicky, fotografickou cestou nebo jinými prostředky bez souhlasu majitele práv.

ISBN 978-80-7321-729-7

Pro africké děti, které trpí s písní na rtech.

* * *

A pro všechny lidi dobré vůle v kterékoli zemi, kteří na ně nezapomínají.

Člověk je člověkem díky jiným lidem.

DESMOND TUTU

Ze sálající stepi se stane jezero.

IZAJÁŠ, PROROK

Prolog

Jsem konec tunelu, ztracený ve svém začátku.

DAMBUDZO MARECHERA

Africká noc

Lusaka, Zambie

srpen 2011

Dívenka šla sama temnou ulicí. Kolem ní prokmitávala světla projíždějících aut, ozařovala prašnou silnici, ale holčičky si buď nikdo nevšiml, nebo bylo všem jedno, že je tu sama. Udržovala pravidelné tempo chůze, ale dopadala na jednu nohu, protože ji měla kratší. Byla oblečená do tenkých šatů, jež ji příliš nechránily před chladem končící zimy. Celá se chvěla, ale víc než na chlad myslela na ten zoufale prázdný byt, z něhož právě odešla.

Ohlédla se na dům, kde bydlela. Okna svítila do tmy. I přes hluk dopravy bylo slyšet televizi. Dívenka chytila panenku za ruku a přes silná skla brýlí hleděla k tetinu bytu. Nechápala, kam Bright a Giftie v tuhle nezvyklou dobu odešly a proč ji doma nechaly samotnou. Nechápala, proč nezavřely dveře.

Otočila se a šla dál. Panenka se jí kývala v ruce jako metronom. Najednou z dálky zazněla hudba a na chvíli dívku zaujala. Na druhé straně silnice stálo několik mladých lidí. Pokuřovali a hlasitě mluvili. Dívenka si vzpomněla na Bright a Giftii a vstoupila do vozovky. Chtěla se mladých zeptat, jestli nevědí, kam šly Bright s Giftií. Naštěstí ji zastavilo zatroubení projíždějícího auta.

Holčička si přitiskla panenku k hrudi a znovu se rozhlédla. Mírně se zakymácela. Ve tmě je všechno tak divné. Jednou ji Giftie vzala do vedlejšího domu, aby si tam pohrála, ale nemohla si vzpomenout, kudy se tam dostaly. Tato ulice se jí nezdála známá. Rozplakala se. Chtěla, aby vyšlo slunce a podivnosti kolem ní zmizely. Noci se bála. Jakmile padne tma, lidé ztrácejí laskavost.

A pak uviděla chlapce, hrál si v uličce s míčem. Zamířila k němu. Bright s Giftií mají hodně přátel, možná k nim chlapec patří. Kráčela podél zdi, nad níž se táhl ostnatý drát a pod nohama se jí vířil prach. Blížila se k uličce a pojednou uslyšela praskání, jako by se na pánvi smažily brambůrky.

Ohlédla se přes rameno a uviděla za sebou auto. Jeho kola drtila štěrk. Vůz se zastavil u zdi a jeho světla ji oslnila. Dívka se otočila a očima hledala chlapce s míčem. Ten však už byl pryč.

Holčička vešla do uličky a uslyšela chlapcův hlas někde za zdí. K jeho hlasu se přidal další – ženský –, silnější a přísný. Pak koutkem oka zahlédla běžícího chlapce. V příští vteřině zmizel a ženský hlas utichl. Malá vešla hlouběji do stínu uličky. Stále držela panenku a zkoumala zeď, aby našla mezírku, odkud chlapec vyběhl. Zakopla o hromádku kamení a z očí jí vyhrkly slzy. V noci je nepřátelská i zem.

Dívala se na domy za zdí. Byly vysoké stejně jako jejich dům, ale byly divné. Najednou ji popadl strach. Rozhodla se, že půjde domů. Tetička se jistě brzy vrátí a Bright a Giftie by měly také přijít co nevidět.

Sotva se otočila, znovu zaslechla ten zvuk. Uličku zalilo světlo a pak se v ní zase rozhostila tma. Dívenka se podívala směrem k hlavní ulici a uviděla auto, které předtím zastavilo u zdi. Pomalu se blížilo uličkou a světla mělo vypnutá. Vystoupil z něho muž a díval se na ni. Pohled na jeho tvář ji uklidňoval a zároveň v ní budil tíseň.

Muž si klekl a natáhl ruku. Na dlani měl bonbon. Matka jí dávala bonbony, když ji prosila, aby mohla spát v ložnici. Váhavě bonbon vzala a vložila si ho do úst. Pak se na muže usmála a řekla si, že je to asi přítel.

Co se stalo potom, vůbec nechápala. Netušila, proč má najednou slabé nohy a proč neudrží panenku. Proč se noční svět kolem ní zatočil a proč ji najednou rozbolela hlava? Víčka jí spadla a pak se opět zvedla. Místo muže viděla jen stín tyčící se nad ní. Stín se sklonil a zvedl ji. Ztratila brýle, ale jeho tvář byla blízko, když ji nesl a ona viděla jeho oči. Byly velké a kulaté, jako oči kočky. Matka jí vyprávěla příběhy o kočkách, které žijí v africké divočině.

Uslyšela cvaknutí, jako když se zajistí závora na dveřích, a cítila, že ji mužovy ruce strčily do malého prostoru černějšího než noční obloha. Poslední, na co si pamatovala, bylo vrčení pod podlahou. Bylo stále hlasitější, a pak svět zmizel a samotná noc zanikla v temnotě.

Slyšení v senátu

Washington, D. C.

květen 2012

Reflektory zářící nad pódiem Zoe oslepovaly. Řetěz miniaturních sluníček na ni zaměřených vystavoval na odiv veškeré nedokonalosti její tváře – mírně odstáté uši, bradavičku nad levým obočím, pihy rozeseté na nose. A světýlka jako by dosvítila až na dno její duše a zveřejňovala její myšlenky. Zoe sledovala otcovu kampaň před dvanácti lety, kdy se ucházel o křeslo senátora, a teď i jeho tažení na Bílý dům, a věděla, že politika je divadlo, a že na jevišti není místo pro soukromí.

Zavřela oči a vybavila si matčinu tvář – viděla, jak se jí při úsměvu tvořily dolíčky ve tvářích a veselé vějířky kolem očí, vybavila si její moudrý pohled a vnitřní radost, jež působily kladně na skeptiky po celém světě a měnily je v její přívržence. Catherine Sorenson-Flemingová bývala neodolatelná a s neúnavným optimismem bojovala za svět, v němž chudí nebudou opomíjeni. K Africe zahořela velkou láskou a předala ji Zoe. Mohla být zmíněna v její závěti jako součást dědictví.

Jak bys zvládla tohle, mami? pomyslela si Zoe, která stále ještě zápasila se svým dilematem. Vzpomněla si, co máma často říkávala: „Mluv pravdu, ať jsou následky jakékoli.“ To však její problém nevyřeší. Pravda je jen část toho všeho.

Zoe otevřela oči a pozorovala senátora Paula Hartmana, předsedu Výboru pro mezinárodní vztahy, jenž trůnil uprostřed stupínku pod velkým znakem Spojených států. Kolem něho, v enklávě obložené dřevem, seděli jeho poradci a probírali se svými papíry. Hartman před sebou rozevřel kroužkový pořadač a rozhlédl se po jednací síni. Pak upřel zrak na Zoe. Mírně se usmál, jako by si vzpomněl na nějaký vtípek, kterému se spolu zasmáli, a Zoe cítila, jak se v ní hnuly ledy. Hartmanova laskavost její dilema ještě prohloubila. Hartman netušil, jaké v sobě Zoe skrývá tajemství a jak velký vztek je provází.

Sedí tady díky senátoru Hartmanovi. Přečetl si její článek v New Yorkeru a osobně ji pozval. Byla zvědavá a skeptická současně.

„Ví o tom můj otec?“ zeptala se ho, když spolu mluvili poprvé.

„Neřekl jsem mu o tom,“ odpověděl Hartman.

„Jaká je naděje, že se slyšení zúčastní?“

„Jsou-li volby tak blízko, nevím. Ale vaše účast by mohla změnit preference.“

„Jinými slovy – slyšení je divadýlko,“ řekla, testujíc jeho motivy. „Politické divadýlko pro podporu prezidenta dva měsíce před otevřením volebních místností.“

Hartman zaváhal. „A váš článek byl taky pouhé divadýlko?“

Otázka ji zaskočila. „Napsala jsem ho proto, že jsem musela.“

„Mnozí si myslí, že jsem staromódní,“ řekl Hartman, „ale já to cítím stejně. Jak jste řekla, sama šlechetnost kráčí k šibenici.“

„A vy si myslíte, že jedno slyšení senátu to změní?“

„Veřejnost miluje polemiky. Ať jste to chtěla, nebo ne, k jedné jste položila základ. Jestli ji využijeme, lidé se mohou něco dozvědět.“

Je to hra, pomyslela si Zoe, ale mohla by mít smysl – pro něho a pro mě.

„Mluvil jsem s Friedou Carawayovou,“ pokračoval Hartman.

„Máte ji na seznamu?“ zeptala se Zoe. Carawayová byla populární hollywoodská herečka a legenda v humanitárních kruzích. Angažovala se v boji proti AIDS, obchodování s lidmi, řešila konfliktní zdroje, rvala se za svobodný Tibet – Friediny aktivity na tomto poli si v četnosti nezadaly s jejími filmy a po jejích úmyslech pátrali jen největší cynikové. Prarodiče jí zabili v Osvětimi.

„Ještě ne,“ odpověděl Hartman, „ale pracuji na tom.“

Senátorova slova Zoe nabudila a vyděsila zároveň. Příležitost jí připadala příliš vábivá, než aby ji odmítla. „Přiveďte Friedu a dvojici expertů v oblasti rozvoje, a přijdu.“

Hartman se uchechtl a rozloučil se. Za týden jí zavolal dobrou zprávu a sdělil datum slyšení. Také jí předal e-mailovou adresu Friedy Carawayové.

„Četla váš článek,“ vysvětlil. „A nemůže se dočkat setkání s vámi.“

„Těší se na právničku z neziskovky, která pracuje v Zambii, nebo na dceru Jacka Fleminga?“

Hartman se rozesmál. „Máte ostrý jazyk jako vaše matka. Frieda se chce setkat se Zoe Flemingovou, která se snaží zlepšit kvalitu afrického právního systému a která změnila život dívky s Downovým syndromem.“

Uplynulo pět týdnů a Zoe nastoupila do letadla směřujícího z jihoafrického Johannesburgu do Washingtonu, D. C. Bylo to po třech letech poprvé, co se vracela do Spojených států.

* * *

Před jednací síní se ozvalo hlasité pokřikování a Zoe otočila hlavu. Přítomní zvědavě natahovali krky a kamery se natočily ke vchodu. Vzápětí vešla Frieda Carawayová obklopená členy ochranky. Stejně jako Zoe byla oblečená do konzervativního kalhotového kostýmu doplněného blůzkou s kulatým výstřihem. Ale její diamanty připomínaly lesk Hollywoodu – náušnice a náhrdelník měly hodnotu nejméně deseti karátů.

Zoe vstala a došla k lavici svědků. Friediny mandlové hnědé oči se rozzářily. „Drahá Zoe, jsem tak šťastná, že se s vámi konečně setkávám.“

Ačkoli si vyměnily pár e-mailů a hovořily spolu prostřednictvím skypu, Zoe nebyla připravena na objetí, které následovalo po Friediných srdečných slovech.

„Zdá se, že žraloci už se zhoufovali,“ zašeptala herečka. „Jste na ně připravena?“

Zoe sledovala kameramany, kteří zaujímali nejvýhodnější pozice v prostoru mezi stupínkem a svědeckou lavicí. Senátoři důležitě šustili lejstry, ale jejich oči zraky mířily k herečce a odhalovaly jejich skutečný zájem. Jen jediné místo zelo prázdnotou – křeslo Zoina otce.

„Je to trochu cirkus,“ odpověděla Zoe a snažila se předstírat blahosklonnost, kterou necítila.

„Nevšímejte si jich,“ řekla Frieda. „Jediné, na čem záleží, je, o čem tu budeme mluvit.“

Zoe si sedla a Frieda si potřásla rukou s několika dalšími svědky: s Bobem Tillerem, počítačovým magnátem, filantropem a hlavou největšího charitativního fondu na světě, a se Susan Moorovou, předsedkyní Organizace pro mezinárodní rozvoj, globální nevládní neziskové organizace. Bylo to hvězdné obsazení. V roce prezidentských voleb se Hartmanovi zadařilo.

Zoe se podívala do poznámek a pak vrhla pohled k otcově prázdné židli. Pohlédla na hodinky. Dvě nula čtyři: je čas zahájit slyšení. Jestli se otec neukáže, dilema se vyřeší samo a pravda, která určovala její život od sedmnácti, se dostane na povrch. Pocítila úlevu. Přesvědčovala se, že pravda musí vyjít najevo, přestože ji představa, že ji bude muset odhalit, tísnila.

Stočila oči k bratrovi Trevorovi, jenž seděl na vyhrazeném místě. Pokývl na ni a věnoval jí rozpolcený pohled. Obrátila zraky ke stupínku a zavalila ji tíha viny. Trevor byl jeden z jejích nejoblíbenějších lidí a donedávna jediný muž, jehož motivům absolutně věřila. Byla jen o rok mladší, rozuměla si s ním jako s nikým. V dobách, kdy je vychovávaly chůvy – Jack dobýval Wall Street a Catherine se potulovala po světě –, býval Trevor jejím ochráncem. Nevěděl však o duchu, který žil na Vineyardu. Odešel na Harvard a ona se mu nikdy nesvěřila.

Zoe se zaměřila na senátora Hartmana, jenž zaťukáním kladívkem zahájil slyšení. Náhle se otevřely dveře v dřevěném obložení za ním a objevil se v nich Jack Fleming v doprovodu poradců seniorů. Zoe se prudce nadechla. Neuvědomovala si náhlý šum v obecenstvu ani náhlé otočení kamer na prezidentského kandidáta, jenž se právě vrátil z volební kampaně v Ohiu. Zoe otce neviděla osm měsíců. Vypadal starší, vlasy měl prošedivělejší a tvář masitější. Značkový oblek s tenkým proužkem mu byl příliš těsný. Táta se vždycky pyšnil dobrou kondicí, ale nekonečná kampaň ho zřejmě unavuje.

Sklonil se a zašeptal Hartmanovi něco do ucha – asi omluvu, řekla si Zoe – a vybral si místo na levé straně stupínku. Před sebou měl jen papírový blok. Zoe se navzdory všemu téměř usmála. Když byli s Trevorem malí, otec jim někdy dovoloval navštěvovat schůze představenstva firmy Fleming Randall, investiční společnosti, z níž vytvořil wallstreetského giganta. Ačkoli z tajných porad byli vyloučeni, viděla Zoe dost aby pochopila důvody otcova úspěchu. Kromě dynamické osobnosti a neotřesitelné sebedůvěry byl obdařen fotografickou pamětí.

„Děkuji za účast senátoru Flemingovi,“ promluvil Hartman, když se přítomní utišili. „Vím, že jeho časový rozvrh je náročný. Máme zde významné hosty, jež vyslechneme, ale než jim předám slovo, rád bych se zmínil o tom, co nás sem přivedlo.“

Podíval se na Zoe, pak na Friedu a začal: „V období velké krize představil Franklin Delano Roosevelt svou vizi americké společnosti, jež nás po generace formovala. ,Úspěchem našeho vývoje není, když přispějeme k ještě větší k hojnosti těm, kteří mají dost, ale poskytnemeli dost těm, kteří mají příliš málo.‘ A to teď, v období nazývaném velká recese, právě hrozí.“

Zoe poslouchala slova, která dobře znala. Stále k němu byla přikovaná zrakem, protože si nepřála setkat se s očima svého otce. Slyšela Trevorův hlas z dnešního rána: „Má tě moc rád, Zoe. Opravdu mu chceš ublížit?“ Na tuto otázku odpověď neznala. Jejich odcizení představovalo velmi zašmodrchaný uzel, protože mu nikdy neodpustila, jak se zachoval. Ale on ji o to nikdy nepožádal.

V určité chvíli zvedla oči ke znaku nad Hartmanovou hlavou, vyrytému do světlého leštěného dřeva. „E Pluribus Unum,“ říkávala ráda její matka, „motto pro celý svět, nejen pro jeden národ.“ Pomyslela na Kujeju, plačící na lůžku v zambijské nemocnici, a na zachmuřenou tvář doktora Čulu, jenž ji ošetřoval. Ve stínu mnohem většího zla se Zoino trápení náhle zdálo nicotné.

Řekla si, že Jack Fleming si zaslouží porážku. Ne proto, že ji zradil, nebo že by nebyl vhodným prezidentem – v mnoha směrech byl pro Oválnou pracovnu přímo zrozen. Měl by být poražen proto, že ve jménu finančního odříkání opustil děti, jako byla Kujeja. Z toho důvodu chtěl mít senátor Hartman otce v tomto křesle, proto ji povolal z Afriky, aby zde vypověděla svůj příběh. Slyšení se nekonalo kvůli politice v roce voleb. Konalo se kvůli svědomí.

Konečně se na otce podívala. Dotkla se prstýnku, který stále zdobil její prst. Zlatý kroužek zachránili Somálci z trosek letadla, v němž seděla její matka. Ty víš, na co myslím, že? 19. 8. 2000. Vím, že si to pamatuješ.

Otec naklonil hlavu na stranu a Zoe měla dojem, že v jeho očích zahlédla stín strachu. V té chvíli udělala něco, co by nikdy nečekala. Usmála se.

Achillovo pravidlo, tati. Tak jsi mě to učil.

Nikdo není neporazitelný.

Část první

Nastupuje noc se svým dechem smrti.

ANONYM

Kapitola 1

Lusaka, Zambie

srpen 2011

Hudba silně duněla, což je v afrických klubech obvyklé. Bušení bubnů – prazáklad domorodých písní – nahradilo naléhavé pulzování elektronických basů, natolik umocněné hlasitostí, že rytmus přejímalo všechno kolem včetně lidí, pivních lahví a dokonce i stěn. Když byla Zoe na tomto kontinentu poprvé – v šestnácti podnikla krátkou cestu do Nairobi – řekla jí matka, že Afrika je sídlem lidského pulzu. Je to pravda, uvědomovala si Zoe, kdykoli vstoupila do zambijského baru.

Tento se honosil názvem Hot Tropic a byl to denní klub ve městě, jež žilo nikdy nekončícím nočním životem. V jeho nablýskaném interiéru vládla neonová světla, jež vrhala na stěny červenou záři. Na stropě se otáčely velké třpytivé diskokoule. V klubu bylo narváno, většinou se zde zmítali v divém rytmu Američané kolem dvacítky.

Zoe seděla u stolku v rohu baru, kde zněla hudba o něco tlumeněji. Měla na sobě džínsy a tričko s nápisem Hard Rock London, vlnité vlasy si vzadu sepnula sponou. U stolku s ní seděli tři afričtí kolegové z práce – dva muži a jedna žena. V sobotu Zoe většinou zvala hosty k sobě na barbecue nebo braai. Ti, kteří ještě neměli dost piva a povídání, chodili po večeři do klubu. Dnes byly předmětem hovoru zářijové volby a litování zambijského prezidenta Rupiaha Bandy, který se měl utkat se starým kozákem Michaelem Satou a energickým Hakaindem Hichilemou, přezdívaným H. H.

„Banda skončil,“ řekla Niza Modžová a její temné oči zářily nadšením. „Stejně tak jeho strana. Řídili zemi dvacet let, a co nám dali? Mobilní nemocnice, které odvádějí doktory z kamenných nemocnic, policejní důstojníky, kteří nemají ani auta, aby mohli provádět řádná vyšetřování zločinů, cesty, po nichž jezdí jen bohatí a korupci na všech vládních úrovních. To je ostuda.“

Stejně jako Zoe byla i Niza mladá právnička, členka londýnské neziskové společnosti Mezinárodní koalice advokátů neboli CILA, která bojuje za lidská práva všude na světě. Byla odvážnější a přímočařejší než většina zambijských žen, ale pocházela z kmene Šona ze Zimbabwe a její otec byl diplomat v exilu známý svým odporem vůči zdejším autoritám.

„Sympatizuji s tebou,“ vložil se do hovoru Josef Kabuta, zambijský policejní důstojník z Útvaru pro ochranu obětí. Atletickou postavou, krátce střiženými vlasy a bystrýma očima připomínal Zoe mladého Nelsona Mandelu. „Ale Banda je stále ještě populární v zemědělských oblastech, což se o Michaelu Satovi říct nedá. Zambijci nechtějí, aby v úřadu zemřel další prezident.“

„Tiskové zprávy o Satově zdraví jsou přehnané,“ namítla Niza.

„Nechápu,“ rozhorlila se Zoe, „proč se nevykašlete na člověka, který je jednou nohou v hrobě, a nevolíte lepšího kandidáta. Všichni milují H. H. Je to rozumný vůdce a nemá žádnou politickou zátěž. Ale všichni tvrdí, že vyhrát nemůže. Kde je logika?“

„Takhle lidé myslí,“ řekl seržant Zulu, jemuž všichni říkali Sarge. Byl to brilantně uvažující a velmi přívětivý člověk, přední pracovník CILA a hlavní aktér kampaně na ochranu dětí před sexuálním zneužíváním. „S prezidenty v Africe je to jako s vesnickými vůdci. Lidé je volí kvůli šedivým vlasům.“

„Takže říkáš, že reformátoři nevyužijí šance zvolit někoho mladšího, dokud nevymře stará garda?“ zeptala se Zoe. „Není divu, že je tu stejně mizivý pokrok jako v trhání zubů.“

Sarge se smutně usmál. „Každá generace musí počkat, až na ni dojde řada.“ Zvedl prázdnou láhev od ležáku Castle. „Dá si ještě někdo pivo, nebo piju sám?“

„Já si dám, Mosi,“ odpověděl Josef, dopil svou láhev a posunul ji do středu stolu. Náhle se zamračil a vsunul ruku do kapsy džínsů. Vytáhl mobil a podíval se na displej. „To je Mariam,“ řekl a tázavě pohlédl na Sargeho.

Zoe ožila. Mariam Čangalová byla šéfka polní kanceláře CILA a matka šesti dětí. Jestliže volá Josefovi uprostřed noci, musí jít o něco závažného.

Zoe pozorovala Josefovu tvář. Teď nakrčil široké obočí. „Volala jsi doktorovi Čulu? Chci, aby byl u toho. Jsem deset minut od nemocnice.“ Položil telefon a rozhlédl se. „V Kanyjamě znásilnili dívku. Teď ji převážejí do nemocnice.“

„Kolik je jí?“ zeptala se Niza.

Josef pokrčil rameny. „Mariam říkala, že je hodně mladá.“

„Má rodinu?“ zeptal se Sarge.

„To se neví. Našli ji na ulici.“

Zoe promluvila: „A kdo ji veze?“

„Někdo z SCA.“

„Je postižená?“ zeptala se Zoe. SCA je nezisková organizace Advokáti postižených dětí, jež pomáhá duševně hendikepovaným dětem.

„Pravděpodobně,“ odpověděl Josef a oblékl si bundu. „Omlouvám se, že kazím večírek.“ Mávl na kolegy a zamířil ke dveřím.

Zoe vyskočila a vyrazila za ním. Na stole se jí často objevovaly staré policejní spisy znásilněných dětí. Ještě nikdy se jí nestalo, že by se dozvěděla o podobném zločinu, sotva k němu došlo. Zamumlala rychlou omluvu k Sargemu a Nize a klestila si cestu davem, aby dostihla Josefa.

„Nebude ti vadit, když se k tobě přidám?“ zeptala se. „Ještě nikdy jsem nebyla u příjmu znásilněné.“

Vypadal rozčileně. „Dobře, ale budeš se držet v pozadí.“

* * *

Zoe vyšla za Josefem do chladné srpnové noci. Zabořila ruce hluboko do kapes bundy a podívala se k jihu. Nízko nad horizontem spatřila Canopus. Nejjasnější hvězdy souhvězdí Lodního kýlu zářily nad světlým pásem světel města. Josef kráčel k rezavému pick-upu, který se krčil mezi ostatními auty v rohu parkoviště. Nastoupit se dalo jen dvířky u řidiče. Zoe musela přelézt přes řadicí páku, aby se mohla usadit na sedadle vedle řidiče.

Josef nastartoval a vůz se s řevem rozjel k silnici. Protože Hot Tropic se nacházel na hranici mezi Kalingalingou, jednou z nejchudších čtvrtí Lusaky, a Kabulongou, čtvrtí obývanou nejbohatšími, byl provoz sobotní noci jako kaleidoskopický obraz, tvořený barevnou směsicí chodců, automobilů a modrých taxíků převážejících noční hýřily.

„A jak lidé ze SCA tu dívku našli?“ zeptala se Zoe, když nechali klub za sebou.

Josef mlčky hleděl na cestu a Zoe se v duchu ptala, jestli ji vůbec slyšel. Chvíli ho pozorovala ze stínu svého místa. Nevěděla o něm téměř nic – až na to, že je už deset let policejním důstojníkem, nenávidí korupci a nedávno dokončil studium práv na zambijské univerzitě.

Aby probudila jeho zájem, oslovila ho jménem: „Josefe.“

Trhl sebou a nadechl se. „Našel ji jeden jejich dobrovolník,“ odpověděl. „Našla ji dobrovolnice jménem Abigail. Všimla si, že dívka má na nohou krev, a zavolala Joy Heraldové.“ Joy byla ředitelka SCA. „Joy zatelefonovala Mariam.“

„Stalo se to v Kanyjamě?“

Josef přikývl. „Východně od Los Angeles Road, nedaleko Čibolye.“

Zoe pokrčila rameny. Kanyjama leží jihozápadně od Cairo Road – městského centra. Je jako různobarevná sešívaná deka vytvořená z domků ze škvárobetonových tvárnic, většinou bez záchodů a tekoucí vody. Rejdiště bídy, alkoholismu, zlodějen a cholery. V roce voleb byla také přetopeným kotlem politického vření. Ale je tu aspoň policejní stanice. Čibolya je dokonalá žumpa bezpráví, jíž se vyhýbá i policie.

Vyjeli z dobře osvětlené Kabulongy a po široké dvouproudové dálnici Los Angeles Boulevard zamířili k západu. Minuli greeny Lusackého golfového klubu a pod větvemi vzrostlých žakarand, mezi nimiž prokmitával měsíční svit, projeli k Nyerere Road.

„Jsou nějací svědkové?“ zeptala se.

Josef vzdychl a zavrtěl se. „Nevím. To se vždycky tolik vyptáváš?“

Zoe se naježila a pomyslela si: Kdybych byla muž, taky by ses mě na to zeptal? Zvažovala několik uštěpačných odpovědí, ale nakonec neřekla nic. CILA potřebuje, aby budovala mosty mezi organizací a policií, a ne aby je bořila.

* * *

O pět minut později projeli zrezivělou branou a zaparkovali před dětským oddělením Fakultní nemocnice, největšího zdravotnického zařízení v Zambii. Zoe vystoupila a následovala Josefa do vestibulu, v němž byl cítit štiplavý zápach dezinfekce. Na lavičce seděla Joy Heraldová, Britka s postavou matrony, a vedle ní starší zambijská žena a asi desetiletá dívenka, jež měla pleť mulatky. Zoe se sevřelo srdce. Nevinné oči dítěte, s typickou kožní řasou ve vnitřním koutku oka, rozpláclý nos a malé uši odhalovaly přítomnost jednoho nadbytečného chromozomu.

Dítě mělo Downův syndrom.

Josef se zeptal: „Kde je doktor Čulu?“

„Na cestě,“ odpověděla Joy.

„Prohlédl dítě už někdo?“

Joy zavrtěla hlavou. „Asistentka lékaře pracuje s dokumentací.“

Zanedlouho vešel do vestibulu rychlým krokem doktor Emmanuel Čulu. Bílý lékařský plášť za ním divoce vlál. Obrovitý muž se soví tváří a hlubokým barytonem byl šéfem pediatrického oddělení nemocnice a zakladatelem Kliniky pro dětské oběti znásilnění, jež je zambijským žargonem nazýváno „poskvrnění“.

Doktor Čulu promluvil ke starší ženě směsicí angličtiny a jazyku kmene ňandža, jenž je nejpoužívanějším domorodým jazykem v Lusace. „Dobrý, matko, muli bwange?“

Žena se na něj podívala, ale neusmála se. „Ndili bwino.“

„Je z vaší rodiny?“ zeptal se lékař.

Žena zavrtěla hlavou. „Jsem Abigail. To já jsem ji našla.“

Doktor poklekl před dívku a zahleděl se jí do očí. Z jeho velké postavy vyzařoval klid. Dítě se pohupovalo zepředu dozadu a něco si tiše mumlalo. „Jsem Manny,“ řekl a pátral ve tváři dívky po známce pochopení. „Jak se jmenuješ?“

Mumlání se změnilo v úpění. Oči dívenky se rozostřily a pohupování nabylo na intenzitě.

Doktor k ní promluvil několika jazyky, pokoušel se o kontakt, ale marně. „Hm,“ broukl, zjevně vyvedený z míry.

Zoe otáčela matčiným prstenem a snažila se vžít do dívenčiných pocitů. Nedokázala si představit fyzickou bolest, kterou malá prožila, ale chápala její zděšení.

Pojednou naříkavé zvuky zeslábly a oči dítěte se zaměřily na Zoinu ruku. Zoe chvíli trvalo, než si uvědomila, že dívka hledí na diamant na Catherinině prstenu. Stáhla si ho z prstu a poklekla před ní.

„Patřil mé mámě,“ řekla. „Chtěla by sis ho prohlédnout?“

Zdálo se, že dívka přemýšlí. Pak natáhla ruku, uchopila prsten a přitiskla si ho k hrudi. Její naříkání ustalo a houpání už nebylo tak razantní.

Doktor Čulu se podíval na Joy a pak na Zoe. „Vy jste slečna Flemingová, že?“

Zoe přikývla. „Ano.“

„Z CILA nám sem ještě nikdy neposlali právníka. Máme štěstí, že jste přišla.“ Rozhlédl se. „Neviděli jste moji asistentku? Bez vyplněných formulářů nemohu provést vyšetření.“

V té chvíli se otevřely dveře s nápisem „Kancelář“ a objevila se v nich mladá Zambijanka. V rukou držela desky s klipsem a několik papírů.

„Sestro Mbelo, právě včas,“ kývl na ni doktor a převzal si desky. Pohlédl na Abigail. „Matko, důstojník Kabuta vám položí několik otázek, ale nejdřív se musíš jako svědkyně zúčastnit prohlídky dítěte. Máš čas?“

Abigail přikývla.

„Slečno Heraldová,“ obrátil se k Joy, „předpokládám, že společně se slečnou Flemingovou se o dítě dokážete postarat.“

* * *

Přijímací vyšetřovna byla malá místnost se špatným větráním. Fluorescenční světlo, vydávané dvěma bílými žárovkami, tvořilo mlhu na okrajích Zoiných kontaktních čoček. Dívenka se posadila na úzký stůl a doktor Čulu zahájil prohlídku. Jeho doteky byly jemné, choval se k dívce jako otec k dceři.

Zoe se opřela o stěnu a pozorovala doktorovu tvář. Sterilita přijímací místnosti byla uklidňující, jako by lékařské vyšetření vedené s naprostou vědeckou systematičností mohlo zbavit násilný čin oplzlosti. Sledovala doktorovy oči a v nich stín, nějaký mráček v jeho profesionálním klidu, a když stiskl čelist, vcítila se do něho. Vložil tampon do sterilního pouzdra a to uzavřel do plastikového sáčku.

Tampón byl nasáklý krví.

Odebírání vzorků trvalo třicet minut. Poté sestra Mbelo dotlačila k posteli jakýsi roboticky vyhlížející přístroj, který nazvala koloskopem, a doktor Čulu použil jeho minikameru ke zdokumentování dívčiných zranění. Dívka vydržela koloskopii stěží minutu, pak se schoulila a začala vydávat hlasité vibrující zvuky, něco mezi pláčem a mručením.

Doktor Čulu se podíval na sestru. „Kolik máme snímků?“ zeptal se netrpělivě.

„Pět,“ odpověděla sestra. „A všechny zevní.“

Doktor se radil s Josefem. „Myslíte, že to bude soudu stačit?“

„Podepíšu zprávu,“ odpověděl tiše Josef. „Smírčí soudce si nás však vyslechne.“

Doktor Čulu přikývl a promluvil k Joy. „Musím si ji tady nechat přes noc na sledování. Ale nemohu ji přemístit na oddělení dřív, než se seznámím s výsledky testů na HIV. Potřebuji, aby při provádění testu zachovala klid.“

„Máte tady nějakou hudbu?“ zeptala se Joy. „Ta by ji mohla uklidnit.“

Doktor se na ni tázavě zahleděl. „V kanceláři mám CD přehrávač.“

„Já mám iPhone,“ řekla Zoe a vytáhla přístroj z kapsy. „Co třeba Thomas Mapfumo?“ zkusila slavného zimbabwského zpěváka. „Ten by se jí mohl líbit.“

„Můžeme to zkusit,“ přikývla Joy. „Váš prsten fungoval jako kouzlo.“

Zoe vybrala píseň z alba Rise Up a obrátila přístroj reproduktorem k dívce. Při zvucích tradičního subsaharského lamelofonu mbira, jenž vyluzoval zvuky prostřednictvím kovových kláves připevněných na dřevěnou desku, se dívka uklidnila a začala pokyvovat hlavou v rytmu písně.

Joy pohlédla na doktora Čulu. „Dělejte, co musíte.“

Doktor sevřel dívčinu ruku, gázovým čtverečkem nasáklým dezinfekcí jí otřel prostředníček, stiskl jeho polštářek a malým skalpelem prořízl kůži. Dívka sebou trhla, ale doktor držel ruku pevně. Pár kapek krve odebral do malé ampulky a tu podal asistence, která krev aplikovala na sklíčko testovacího aparátu.

„Nereaguje,“ hlásila sestra.

„Aspoň jedna dobrá zpráva,“ zabručel doktor Čulu. „Dejte mi desetimiligramové ampule zidovudinu, lamivudinu a lopinavir v suspenzi a dětský tylenol.“

Sestra Mbelo se za minutu vrátila s léky proti bolesti a s něčím, co podle Zoe mohly být antiretroviry – ARV –, určené k prevenci přenosu HIV.

Doktor Čulu se podíval na Joy. „Dokážete jí podat ten lék?“

Joy přikývla a pomohla dívce do sedu. Přitom jí tiše zašeptala do ucha: „Mám tu dobrou šťávičku, kterou ti dám. Musíš otevřít pusu. Vím, že to umíš.“

Když jí doktor podal první kapátko, Joy je dívce ukázala, pak jí je něžně vsunula mezi rty a jediným stiskem jí vyprázdnila jeho obsah do úst. Dívka tekutinu hned polkla. Joy postup zopakovala s dalšími třemi kapátky a dívka se podvolila bez protestů.

Chápe význam léků, pomyslela si Zoe a pocítila k dívce příval lásky.

Doktor Čulu odvedl Josefa stranou a Zoe se k nim připojila. „Ráno zavolám na odbor sociální péče,“ řekl. „Potřebuji, abyste našel její rodinu.“

Josef přikývl. „Zítra pojedu do Kanyjamy. Někdo ji tam znát musí.“

Zoe se zhluboka nadechla. „Kdyby to nevadilo,“ vyhrkla, „ráda bych u ní zůstala přes noc.“

Doktor se na ni překvapeně podíval. „To není nutné. Pokud bude třeba, podáme jí sedativa.“

„Jistě,“ řekla Zoe. Vlastně pochybovala o tom, že dokáže strávit noc v příjmové vyšetřovně, kde je vzduch prosycen podivným pachem nutícím člověka zvracet. Nedokázala si však představit, že by dívku po traumatu znásilnění nechala samotnou.

Doktor Čulu se unaveně usmál. „Jestli se chcete vzdát spánku, nebudu vám bránit.“

Zoe se na něj usmála

Kapitola 2

Noční hodiny na příjmovém oddělení připadaly Zoe dlouhé jako dny. Vůbec nemohla usnout. Seděla na kovové židli vedle dívčiny železné postele, hlavu opírala o zeď a snažila se nevnímat nasládlý odér. Dívka spala trhaně, mučena nočními můrami, které si Zoe ani nedovedla představit. Občas se zde zastavila noční sestra – Zambijka středních let – a přinesla Zoe sklenici vody. Zoe pila po malých váhavých doušcích a doufala, že voda je převařená nebo načerpaná ze studny. Přestože žila v Lusace už rok, její žaludek stále bojoval se směsicí bakterií a parazitů, jimž se dařilo v městském vodovodním systému.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Beznadějný případ.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.