Jack London

Americký spisovatel, vlastním jménem John Griffith Chaney. Narodil se v San Franciscu a jeho dětství bylo ve znamení častého stěhování, nestálých rodinných poměrů a chudoby. V civilním životě byl lovec tuleňů, zlatokop, kotelník v elektrárně a člen pobřežní rybářské hlídky. Již v dětství si však zamiloval dobrodružnou literaturu, kterou posléze začal i sám psát. Po počátečních potížích a pokusech prosadit se v literatuře se nakonec proslavil mnoha námořnickými povídkami, romány z aljašské přírody a podobně drsných prostředí lidské civilizace. Procestoval celé Spojené státy, jednou byl dokonce uvězněn pro potulku. Tento původně individualista se pod vlivem životních zkušeností a čtení Marxových myšlenek stal socialistou a vstoupil do socialistické strany. Pracoval v odborovém hnutí, byl kritikem individualismu. Dostal se na universitu, kterou však musel ze zdravotních důvodů opustit. Jeho drsné a naturalisticko-realistické povídky a romány, ve kterých často vycházel z vlastních cestovatelských zkušeností a vyprávění, která během svých dobrodružství zachytil, slavily čtenářský úspěch a John London si začal psaním konečně vydělávat. Nějakou dobu pracoval také jako válečný zpravodaj. Stal se ve své době nejlépe placeným spisovatelem, podnikl cestu kolem světa, koupil si ranč a ve velkém utrácel. Postupem času se zhoršoval jeho zdravotní stav, navíc opět propadl alkoholu a dluhům. Nakonec spáchal sebevraždu, když se předávkoval morfiem ve snaze potlačit bolesti, kterými trpěl.

V knize Martin Eden předkládá Jack London čtenáři v postavě hlavního hrdiny své vlastní osudy. Jedná se o příběh mladého námořníka, který toužil po úspěchu a uznání, a o zklamání, jež zakusil, když poznal marnost veškeré slávy.

Jack London

Martin Eden

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Alois Josef Šťastný – heirs c/o DILIA, 2013

© Jiří Huslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN   978-80-87808-22-1

KAPITOLA I

Otevřel dveře domovním klíčem a vstoupil následován mladým chlapíkem, který neobratně smekl čepici. Ten s čepicí měl na sobě hrubý oblek vonící mořem a bilo do očí, jak se tady do té prostorné haly nehodí. Nevěděl, co počít s čepicí, a cpal si ji do kapsy kabátu, až mu ji jeho druh odebral. Udělal to klidně a přirozeně a neotesaný mladík to ocenil. „Však on rozumí,“ pomyslil si. „Nějak se už o mne postará“

Neotesaný šel prvnímu v patách, houpaje rameny a bezděčně se rozkročuje, jako by se ty pevné roviny podlah vzpínaly a opět klesaly podle vzdouvání a splavu mořských vod. Prostorné pokoje se zdály příliš úzké na jeho houpavý krok a on se v duchu bál, že širokými rameny narazí do dveří nebo že smete porcelánové tretky z nízké krbové římsy. Uhýbal mezi jednotlivými předměty ze strany na stranu a násobil tak nebezpečí, jež ve skutečnosti tkvělo pouze v jeho představě. Mezi velikým klavírem a stolem vprostřed, na němž byly nakupeny haldy knih, bylo dosti místa, aby tudy prošlo šest mužů bok po boku, on však tam vkročil s úzkostí. Těžké paže měl volně spuštěny po boku. Nevěděl, co s těmi pažemi a s těma rukama, a když potom se mu v rozrušení zdálo, že by byl málem zavadil o sloupek knih na stole, zprudka ubočil jak poplašený kůň a jen taktak minul sedačku u klavíru. Díval se na volný a klidný krok muže před sebou a poprvé v životě si uvědomil, že chodí jinak než druzí lidé. Na mžik se bolestně zastyděl, že chodí tak nemotorně. Na čele mu v drobounkých krůpějích vyrazil pot a on se zastavil a kapesníkem si otíral tvář, osmahlou do bronzova.

„Počkat, Arture, pomaleji, chlapče,“ promluvil, pokoušeje se zastřít svou úzkost smělým slovem. „Tak najednou a naponejprv je toho na člověka opravdu moc. Jen co se trošku vzpamatuju. Přece víte, že jsem nechtěl přijít a vaše rodina taky asi po mně zrovna nebaží.“ „Nic nevadí,“ zněla uklidňující odpověď. „Nesmíte se nás lekat. Jsme taková docela obyčejná rodina. Hleďme, tady mám dopis!“

Vrátil se ke stolu, roztrhl obálku a začal číst, dávaje tak svému hostu příležitost, aby se vzpamatoval. A ten to také pochopil a ocenil. Měl vrozený cit účasti a porozumění; i pod tím poděšeným zevnějškem dál citlivě chápal. Setřel si pot s čela a rozhlédl se obličejem již ovládaným, ačkoli v očích měl stále ještě výraz dravé šelmy, polekané hrozící pastí. Byl obklopen neznámem, obával se všeho, co by se mohlo stát, nevěděl, jak se tu zachovat, uvědomoval si, že chodí a chová se zde nemotorně, a hrozil se, že všechny jeho vlastnosti a schopnosti jsou tady ochromeny. Byl až bolestně citlivý, beznadějně zmatený, a pobavený pohled, který naň přítel nenápadně vrhl přes okraj dopisu, pálil ho jako rána dýkou. Nedal na sobě znát, že pohled zahlédl, protože se kromě jiného naučil v životě také ukázněnosti. Ta rána dýkou zasáhla také jeho pýchu. Vyčítal si, že sem vůbec šel, a současně se rozhodl, když už tu je, děj se co děj, vydrží do konce. Rysy v obličeji mu zatvrdly a v očích mu blýskl bojovný plamínek. Rozhlédl se už ne tak ustaraně, spíš s bystrou pozorností, každou podrobnost pěkného zařízení si zapisoval do paměti. Oči měl zasazené daleko od sebe; z jejich zorného pole nic neuniklo; a jak pily tu krásu před sebou, bojovný plamínek v nich uhasínal a na jeho místě zazářil teplý jas. Krása ho podmaňovala — a tady bylo čemu podléhat.

Přivábila ho olejomalba na stěně a zaujala ho. Mocný příboj hřměl a rozbíjel se na skalnatém výběžku: nízké bouřkové mraky zakrývaly oblohu a za čarou příboje se lodivodský škuner se staženými plachtami vzpínal v takovém sklonu, že na něm bylo vidět všechny podrobnosti paluby, a rval se s mořem na pozadí bouřlivého západu slunce. Byla to krása, a ta ho neodolatelně přitahovala. Zapomněl na svou nemotornou chůzi a přistoupil k obrazu blíž, hodně blízko. Krása z plátna naráz vyprchala. Jeho tvář vyjadřovala zmatený údiv. Díval se na cosi, co vypadalo jako lajdácká mazanice barev; potom odstoupil. Okamžitě se všechna krása jako bleskem na plátno vrátila.

„Kejkle jakési,’ pomyslil si a pustil věc z hlavy, ačkoli uprostřed množství dojmů, jež vnímal, našel ještě chvilku na záblesk hněvu, že je tu tolik krásy obětováno kejklířství. V malířství se nevyznal. Vyrostl uprostřed barvotisků a laciných litografií, které byly vždy určité a jasné, zblízka jako z dálky. Viděl už originály, pravda, za výkladními skříněmi, tam mu však bránilo sklo výkladu, aby se svýma dychtivýma očima příliš nepřiblížil.

Ohlédl se na přítele, čtoucího dopis, a uviděl knihy na stole. Z očí mu vyšlehla chtivost a touha tak prudce, jako vzplane žádostivost z očí člověka umírajícího hladem, když spatří jídlo. Impulsivní krok s hupem ramen vpravo a pak zase vlevo jej přivedl ke stolu, kde se začal zamilovaně hrabat v knihách. Díval se na tituly a na jména autorů, četl si úryvky textů, laskal svazky očima i rukama a přišel také na knihu, kterou již četl. Ostatní byly všecky neznámé, od neznámých autorů. Náhodou našel svazek Swinburna a dal se do souvislého čtení, zapomínal, kde je, a obličej se mu rozzářil. Dvakrát knihu zavřel na vložený ukazováček a díval e na jméno autora. Swinburne! To jméno si zapamatuje. Ten chlapík měl oči a uměl vidět barvu a záblesky světla. Kdo však je ten Swinburne? Je už mrtev nějakých sto let jako většina básníků? Nebo snad žije a stále ještě píše? Vrátil se k titulní straně. Ano, napsal ještě jiné knihy. Dobrá, zajde si hned zrána do veřejné knihovny a pokusí se zmocnit některých Swinburnových věcí. Vrátil se k textu a nadobro zapomněl na všecko kolem sebe. Nepovšiml si, že do pokoje vstoupila mladá žena. Uvědomil si to, až když uslyšel Arturův hlas:

„Ruth, tady je pan Eden.“

Zavřel knihu na vložený ukazováček, a ještě než se obrátil, rozechvěl ho nový dojem, který nevyvolala ta dívka, ale slova jejího bratra. Pod svalnatým tělem byl jen hroudou chvějivé vnímavosti. Na nejmenší náraz vnějšího světa mu vědomí, myšlenky, sympatie a city vyšlehovaly a rozehrávaly se v plápol plamene. Byl neobyčejně citlivý a prudce reagoval, zatímco jeho vznícená obraznost ustavičně pracovala a zjišťovala vztahy podob a odlišností. „Pan Eden“ — ta slova ho vzrušila — jeho, který byl zván „Eden“ nebo „Martin Eden“ nebo prostě „Martin“ celý svůj život. A teď „pan“! To už teda je něco, panečku, říkal si v duchu. Jeho mysl jako by se v mžiku proměnila v nesmírnou temnou komoru, a on teď viděl okolo sebe nekonečný průvod obrazů z vlastního života, lodních topíren a kotců pro mužstvo na přídi, tuláckých táborů a pustých pobřeží, kriminálů a pijáckých doupat, maláriových nemocnic a ulic periférií, obrazů spojovaných jen nitkou ze způsobu oslovení, jimiž byl v těch různých prostředích nazýván.

A potom se obrátil a spatřil dívku. Před jejím zjevem se fantasmagorie jeho mozku vytratily. Byla to bledá, etherická bytost s velikýma, oduševnělýma modrýma očima a se záplavou zlatých vlasů. Jak je oděna, nevěděl, leda to, že její šat je stejně báječný jako ona sama. Přirovnával ji k bledé zlatisté květině na útlém stonku. Ne, byla jen duchem, božstvem, byla bohyní: taková vznešená krása nemohla být z tohoto světa. Anebo snad měly pravdu knihy a takových jako ona je ve vyšších společenských kruzích mnoho? O ní by právem mohl zpívat ten chlapík Swinburne. Možná že měl na mysli někoho, jako je ona, když maloval obraz té dívky Isoldy v té knize tady na stole. Celý ten příval zrakových dojmů, citů a myšlenek v něm vyvřel v mžiku. Nebylo přestávky ve skutečnostech, jimiž procházel. Viděl, jak mu podává ruku, jak mu pohlédla přímo do očí a ruku stiskla upřímně jako muž. Zeny, s nimiž se znal, takto ruku nepodávaly. Vždyť vlastně, ty většinou člověku vůbec ruku nepodávaly. Záplava vzpomínek, vidin rozličných způsobů, jimiž se seznamoval s ženami, vtrhla mu do hlavy a hrozila ji zatopit. Setřásl je však a pohlédl na ni. Ještě nikdy takovou ženu neviděl. A jakou spoustu jich znal! Okamžitě se vedle ní na obě strany řadily všechny, s nimiž se setkal. Vteřinu zdánlivé věčnosti zde stál ve středu galerie portrétů, v níž ona zaujímala ústřední postavení, a nalevo i napravo bylo v řadě mnoho žen, které všechny měly být změřeny a zváženy letmým pohledem, jemuž ona sloužila za jednotku míry a váhy. Viděl ochablé a nezdravé obličeje dívek z továren a hihňavá, dovádivá děvčata ze čtvrti na jih od hlavní třídy Markét. Zeny z táborů pastevců dobytka, snědé ženy starého Mexika, kouřící cigarety. Vystřídaly je japonské ženy, podobné panenkám, našlapující na vysokých dřevěných sandálech drobnými, odsekávanými krůčky: typy z evropsko-asijského pomezí s něžnými rysy v tvářích, poznamenaných degenerací: plné, silné ženy z ostrovů Jižních moří, ozdobující svou hnědou kůži spoustou květin. Ty všechny byly vymazány pitvornými a strašnými zplozenkami zlého snu, hejnem čochtavých cour z whitechapelských chodníků, kořalkou prosáklých čarodějnic z bordelů: celé peklo Harpyjí, sprostých a hubatých, jež v podobě nestvůrných ženštin cizopasí na námořnících, na vyvrhelích přístavů, na odpadu a splaškách člověčího propadliště.

„Neposadíte se, pane Edene?“ zvala ho dívka. „Těším se na setkání s vámi již od toho dne, kdy nám Artur o tom pověděl. Vystoupil jste tehdy statečně.“

Mávl odmítavě rukou a zamumlal, že to nic nebylo a že ostatně kdokoli na jeho místě by udělal totéž. Všimla si, že ruka, jíž mávl, byla pokryta čerstvými oděrky, které se právě začínaly hojit, a pohled na druhou jeho ruku, visící nečinně po boku, jí prozradil, že i taje v podobném stavu. Rychlým kritickým pohledem si také povšimla jizvy na tváři, jiné, jež sotva konečkem vyhlížela z vlasů pod čelem, a třetí, jež zase zabíhala dolů a mizela pod naškrobeným límcem. Potlačila úsměv, když postřehla červenou linku, vyznačující místo, kde se tuhý límec zadíral do krku, do bronzova opáleného. Zřejmě nebyl na škrobené límce zvyklý. Podobně svým pozorným ženským okem prohlédla oblek, který měl na sobě; neušel jí laciný a nepěkný střih, záhyby kabátu na ramenou a rukávy celé jako harmonika, prozrazující mohutné hroudy svalstva.

Zatímco mával rukou a hučel, že jeho čin vůbec nestojí za řeč, uposlechl její výzvy a snažil se dostat na židli. Měl přitom ještě kdy obdivovat lehkost, s níž si sedala, potom se vrhl do křesla naproti, zkrušen vědomím, jak zde zosobňuje nemotornost. Všechno to byly nové zážitky. Celý život až do této chvíle si nikdy neuvědomoval, zda je půvabný nebo nemotorný. Myšlenky o sobě si nikdy do hlavy nepouštěl. Usedl jen tak zlehounka na krajíček křesla a měl zase velkou starost s rukama. Ať je dal kam chtěl, všude překážely. Artur odcházel z pokoje a Martin Eden se za ním díval toužebným pohledem. Cítil se ztracen sám v pokoji s tím bělostným přízrakem ženy. Nebyl tu číšník, na něhož by mohl zavolat a poručit nápoje, nebylo chlapce, kterého by poslal za roh do hospody pro plechový džbánek piva, a potom s pomocí té společenské tekutiny spustit proud roztomilostí k navázání přátelství.

„Máte na krku takovou jizvu, pane Edene,“  pravila dívka. „Jak se vám to stalo? Jistě to bylo znamenité dobrodružství.“

„Mexikán s kudlou v ruce, slečno,“ odpověděl, navlhčuje si zprahlé rty jazykem a odkašlávaje. „Jen taková bitvička. Když jsem mu nůž vyrval, pokoušel se ukousnout mi nos.“

Jak to tak bez obalu řekl, objevila se mu před očima vidina oné horké, hvězdnaté noci v Salina Cruz: bílý pruh písčitého břehu, světla parníků s nákladem cukru v přístavu, zpovzdálí hlasy opilých námořníků, pošťuchování přístavních nakladačů, planoucí vztek v tváři Mexičana, záblesk zdivočelých očí pod světlem hvězd, palčivé bodnutí oceli na krku, výtrysk krve, tlačenice a výkřiky, dvě těla, jeho a Mexičanovo, semknutá a převalující se znovu a znovu a rozrývající hladkou plochu písčiny, a odněkud z daleka brnkání kytary. Takový to byl obraz a vzpomínka naň Martina Edena vzrušovala, rád by byl věděl, zda by to dovedl namalovat malíř, který maloval ten lodivodův škuner tamhle na tom obraze na zdi. Bílá písčina, hvězdy a světla cukrovarnických parníků by se vyjímaly skvěle, pomyslil si, a uprostřed písčiny temná skupina postav obklopující rváče. Také nůž by měl na obraze své místo, rozhodl si, pěkně by vynikal takovým matným leskem pod třpytem hvězd. Z toho všeho se však do jeho řeči nedostal ani nejmenší náznak. „Pokoušel se ukousnout mi nos“, uzavíral.

„Ach!“ vydechla dívka mdlým, jakoby vzdáleným hlasem a on v její citlivé tváři uviděl, že jí to otřáslo.

Sám se také polekal, ale ruměnec rozpaků na tvářích do hněda opálených mu zasvitl jen mdle, i když jeho pálil, jako kdyby vystavil tvář otevřeným dvířkám ohniště v lodní topírně. Takové sprostoty jako rvačky na kudly zřejmě nejsou vhodným předmětem rozhovoru s dámou. Lidé v knihách, lidé z její společenské vrstvy nikdy o takových věcech nehovořili — možná že o nich ani nevěděli.

V rozprávce, již se oba pokoušeli rozvinout, nastala krátká zámlka. Potom se zkusmo zeptala na původ jizvy na tváři. Hned jak tu otázku vyslovovala, začal si uvědomovat, že se snaží hovořit o jeho věcech, a rozhodl se, že od toho uhne a zavede řeč na koleje její.

„To byla jenom nehoda,“ řekl a dotkl se rukou tváře. „Jednou v noci, v tišině po vichřici s těžkým vlnobitím, uletěla držná vzpěra hlavního ráhna a hned potom lanoví i s kladkama. Vzpěra byla z drátů a mrskala se kolem dokola jako had. Celá palubní služba se marně pokoušela ji bafnout. Vlít jsem do toho a tady mi to řachlo.“

„Ó!“ vydechla opětně, tentokrát s přídechem porozumění, ačkoli jí v hloubi duše připadala jeho řeč spíš jako tatarština a ona by byla ráda věděla, co je to vlastně ta vzpěra a co je to bafnout a řachnout.

„To zas tenhleten Swineburne,“ začal, pokoušeje se prosadit svůj záměr a vyslovuje jméno básníkovo s aj v první slabice, jako by v jeho pravopise následovalo ř i za tím prvním n.

„Kdo?“

„Swineburne,“ opakoval se stejnou chybou ve výslovnosti. „Básník.“

„Swinburne,“ opravila ho, vyslovujíc správně i v první slabice.

„Ano, ten je to,“ vykoktal a líce mu znova zahořely. „Jak je to dávno, co umřel?“

„Ale? Neslyšela jsem, že by byl zemřel!“ Zahleděla se naň zvědavě a udiveně. „Kde jste se s ním seznámil?“

„Jakživ jsem ho nezmerčil,“ odpověděl. „Ale čet jsem, prve než jste přišla, pár jeho básniček támhle z tý knihy na stole. Jak se vám to jeho básnění líbí?“

A nato tedy začala hovořit hbitě a snadno o předmětu, který nadhodil. Ulevilo se mu a posadil se hlouběji do křesla, drže se pevně obou opěradel po stranách, jako by mu to pohodlné sedadlo hrozilo ujet a shodit ho na podlahu. Podařilo se mu přimět ji k hovoru její řečí, a zatímco ona rychle vedla svou, snažil se sledovat ji a divil se spoustě vědění, uložené v té hezké hlavičce, a vpíjel se do bledé krásy její tváře. A vskutku ji sledoval, i když mu vadila častá nepovědomá slova, jež tak lehounce plynula z jejích rtů, a kritické obraty a myšlenkové postupy, jeho mysli zcela cizí; to však jenom povzbuzovalo jeho ducha a rozpalovalo ho. Tady je oduševnělý život, pomyslil si, tady je krása, vřelá a okouzlující, jak se mu o ní jakživo ani nezdálo. Úplně na sebe zapomněl a lačnýma očima na ni upřeně zíral. Tady bylo konečně proč žít, oč usilovat, oč bojovat a třeba i zač život položit. Knihy měly pravdu. Jsou takové ženy na světě. Ona je z nich. Ona dala křídla jeho obraznosti a před ním se rozestřela ohromná, zářivá plátna, na nichž se zjevovaly neurčité, obrovské postavy lásky a romantiky, hrdinných činů pro lásku ženy — pro bledou ženu, květinu zlatou. A tou prchavou a rozechvělou vidinou se jako skrze pohádkové zjevení upřeně díval na tu skutečnou ženu, sedící tady naproti němu a vykládající o literatuře a umění. Poslouchal stejně napjatě, ale upřeně přitom zíral, neuvědomuje si utkvělost svého pohledu, ani to, že vše, co bylo v jeho povaze bytostně mužského, zářilo mu teď z očí. Ona však, ač se málo vyznala ve světě mužů, byla přece ženou, a proto ostře pociťovala jeho planoucí oči. Ještě nikdy se na ni muži takovým způsobem nedívali a působilo jí to rozpaky. Zakoktala a odmlčela se uprostřed věty. Nit výkladu jí unikla. Ten mladík ji děsil a současně to bylo divně příjemné, když na ni tak hleděl. Vychování ji varovalo před nebezpečím a před zlem lstivým, tajemným, vábivým; její přirozenost se však přitom rozezněla jako zvon celou její bytostí a měla ji k skoku přes přehrady kasty a místa, vábila ji k tomuto poutníku z jiného světa, k tomuto nevychovanému mladíkovi s potlučenýma rukama a s do krve živou červenou linkou od nezvyklého kousku prádla na krku, který byl až příliš zřejmě pošpiněn a poznamenán nemilosrdným životem. Byla nedotčená a její čistota se bouřila; byla však ženou a právě se začínala poučovat o paradoxu ženství.

„Jak jsem pravila — co jsem to vlastně říkala?“ přerušila se najednou a vesele se svému zmatku zasmála.

„Říkala jste, že se tomuhle Swinburnovi nepovedlo stát se velkým básníkem proto, že... a dál jste se nedostala, slečno,“ napověděl jí a sám sobě se zdál najednou vyhladovělý a za zvuku jejího smíchu mu po páteři přebíhalo rozkošné drobounké mrazení. Jako stříbro, pomyslil si — jako ty klinkající stříbrné zvonky; a v mžiku a na pouhou vteřinu ho ty její zvonky přenesly do daleké země, kde pod růžovou kvetoucí třešní kouřil cigaretu a naslouchal zvonkům z vrcholu pagody, svolávající k pobožnosti zbožné věřící v slaměných sandálech.

„Ano — děkuji vám,“ řekla. „Celkem vzato, Swinburne není velký, protože je — nu, řekněme, ne dost jemný. Napsal mnoho básní, které by nikdy neměly být čteny. Každá řádka skutečně velkých básníků překypuje krásnou pravdou a vyvolává vše, co je v člověku velké a vznešené. Z velkých básníků nemůžeme vynechat ani řádku, aniž přitom svět ochudíme.“

„Myslel jsem si, že je to báječné,“ pravil váhavě, „aspoň ten ždibec, co jsem přečet. Nikdy bych nepomyslel, že je tak — takový mizera. Rek bych, že to asi skřípá v těch jeho ostatních knížkách.“

„Mnohý verš by mohl být odstraněn i z knihy, v níž jste si četl,“ pravila dogmaticky, hlasem škrobeně pevným.

„To jsem je teda musel přehlídnout,“ prohlásil. „Co jsem čet, bylo zrovna jaksepatří, řek bych. Bylo v tom plno světla a zářilo to rovnou do mne jako sluníčko nebo jako velikánský světlomet. Tak mi to pěkně sedělo, jenže si myslím, že jako básnictví zrovna moc nerozumím, slečno.“

Odmlčel se, jako by nemohl dál. Vycítil velikost a žeh života z toho, co prve četl, ale řeč mu na to nestačila. Nedovedl vyjádřit, co cítil, a v duchu se přirovnával k plavci na cizí lodi v černé noci, tápajícímu po neznámém lanoví. Dobrá, rozhodl si, záleží jen na něm, aby se v tom neznámém světě obeznámil. Ještě nikdy neviděl nic, čemu by nedovedl přijít na kloub, jestliže opravdu chtěl, a teď tedy bylo tak právě na čase, aby se učil vyjadřovat, co v sobě cítí, vyjadřovat to tak, aby mu rozuměla. Ona se na jeho obzoru tyčila obrovská, nesmírná.

„Například Longfellow“ říkala právě.

„Ano, toho jsem čet,“ vpadl jí živě do řeči, chtěje se pochlubit a vytěžit co nejvíc z toho mála svých knižních znalostí, toužil ukázat jí, že není tak docela jen tupý nevědomec. „ ,Žalm života’, ,Excelsior’ a myslím... pak už nic.“

Přikývla a usmívala se a on cítil, že její úsměv je jaksi shovívavý — útrpně shovívavý. Jaký je blázen, pokouší-li se takto něco předstírat! Ten chlapík Longfellow napsal nepochybně nesčetné knihy veršů.

„Promiňte, slečno, že jsem vám tak přetrh řeč. Tak si ale myslím, že doopravdy o těch věcech vůbec nic nevím. Jakživo se mi to nehodilo do krámu. Ale postarám se, aby se mi to do krámu hodilo.“

Znělo to jako hrozba. Hlas měl rozhodný, oči mu jiskřily, rysy jeho obličeje zdrsněly. A jí se zdálo, že se mu také proměnil úhel čelisti: to vyhrocení bylo najednou nepříjemně útočné. Současně jako by se z něho vyřítila vzdutá vlna mužství a narážela na ni.

„Myslím, že byste mohl dokázat, aby se vám to hodilo... hodilo... do krámu,“ dopověděla se smíchem. „Jste velice silný.“

Na chvíli utkvěla pohledem na jeho šíji, svalnaté, jakoby z těžkých provazců, skoro býčí, do bronzova zbarvené sluncem, překypující bouřlivým zdravím a silou. A třebaže tu teď seděl uzardělý a pokorný, pocítila znovu, jak ji k němu všechno vábí. Překvapila ji prostopášná myšlenka, jež jí náhle v hlavě vyskočila. Zazdálo se jí, kdyby mohla položit ruce na tu opálenou šíji, že by všechna ta síla a životnost přetékaly do ní. Ta myšlenka ji zděsila. Napadlo ji, že v sobě odhalila jakousi zkaženost, o níž se jí nikdy ani nezdálo. Ostatně síla byla podle jejích představ něčím hrubým a zvířecím. Jejím ideálem mužné krásy byla vždy štíhlá ladnost. A přec jí ten nápad v hlavě setrvával. Mátlo ji a děsilo, že si najednou může přát položit ruce na tu osmahlou šíji. Sama ani zdaleka silná nebyla, její tělo i duch sílu potřebovaly. Nevěděla však o tom. Věděla pouze, že dosud žádný muž na ni nezapůsobil tak jako tento mladík, který ji přímo děsil svou příšernou gramatikou a výslovností pokaždé, když otevřel ústa.

„Ano, invalida teda nejsem,“ odpověděl. „Když jde do tuhého, dokážu strávit i hřebíky. Ale zrovna teďka mám zkaženej žaludek. Co jste říkala, většinou nedokážu strávit. Víte, jakživ jsem se v tom nepocvičil. Mám rád knihy i básničky, a jak jsem měl trošku kdy, tak jsem si čet, ale nikdá jsem o tom nepřemýšlel jako vy. Proto nedokážu o knížkách povídat. Jsem jako mořeplavec na šíru v cizím moři bez mapy a bez kompasu. Teď bych si potřeboval najít polohu, kde vlastně jsem. Snad byste mi mohla pomoct. Jak jste se naučila tohle všechno, co jste povídala?“

„Tím, že jsem chodila do školy, soudím, a studiem,“ odpověděla mu.

„Vždyť jsem taky chodil do školy, když jsem byl ještě kluk,“ začínal namítat.

„Zajisté, ale měla jsem na mysli střední školu a přednášky a universitu.“

„Vy jste chodila na universitu?“ zeptal se s upřímným údivem. Měl pocit, že se mu tím vzdálila nejméně o milión mil.

„Právě tam chodím. Studuji speciální kursy angličtiny.“

Nevěděl, co angličtina v tomto smyslu může znamenat, ale v duchu si tu položku neznalosti poznamenal a pokračoval.

„Jak dlouho bych musel studovat, než bych se dostal na universitu?“ zeptal se.

Na tento projev touhy po vědění zazářila povzbuzujícím úsměvem a řekla mu: „Záleží na tom, kolik studia už máte za sebou. Do střední školy jste nechodil? Ovšemže nikoliv. Dokončil jste aspoň obecnou?“

„Zbývaly mi ještě dva roky, když jsem musel ze školy odejít,“ odpověděl. „Vždycky jsem ale ve škole s prospěchem postoupil.“

V příštím okamžiku se na sebe rozzuřil pro ta chlubná slova a sevřel opěradla křesla tak divoce a vztekle, že pocítil v konečcích prstů prudké bodnutí. V témž okamžiku si uvědomoval, že do pokoje vstoupila další žena. Viděl, jak dívka před ním vyskočila z křesla a rychle přeběhla k přicházející. Políbily se, a vedouce se navzájem okolo pasu, šly k němu. To teda musí být její matka, pomyslil si. Byla to vysoká světlovlasá dáma, štíhlá, urostlá a krásná. Měla na sobě šaty, jaké mohl v takovém domě očekávat. S rozkoší vpíjel očima půvabné linie. Ona i její šaty mu připomínaly ženské postavy na jevišti. Potom si vzpomněl, že vídal podobné skvělé dámy a toalety před vchodem do předních londýnských divadel, když tam stál a díval se a strážník ho vystrkoval zpod krytého podjezdu do drobného deště. Potom v duchu přeletěl ke Grand Hotelu v Jokohamč, kde rovněž vídal z ulice mnohou velkolepou dámu. Začaly mu vyskakovat před očima tisíceré obrázky města a přístavu Jokohama. Rychle se však zbavil kaleidoskopu vzpomínek, skličován nezbytnostmi přítomné chvíle. Věděl už, že musí povstat, aby mohl být té dámě představen. V rozpacích se s námahou postavil a stál tam s vytlačenými koleny na pytlovitých nohavicích, s pažemi bezvládně svislými a směšnými, s tváří tvrdě sevřenou před těmi doléhajícími trýzněmi.

KAPITOLA II

Odchod do jídelny mu připadal jako zlý, těžký sen. Mezi zastávkami a klopýtáním, uhýbáním a poskoky se mu chvílemi zdálo, že najednou vůbec nemůže chodit. Konečně to však přece jen dokázal a byl usazen po jejím boku. Úhledně rozložené nože a vidličky mu naháněly hrůzu. Ježily se neznámým nebezpečím a on na ně zíral jako očarovaný, až se jejich oslnivý lesk proměnil v pozadí, po němž přecházely postupné obrázky z kotců pro mužstvo na lodní přídi, kde sedával se svými druhy nad soleným hovězím a hltal je s pomocí kapesního nože a prstů nebo nabíral z očazené plechovky hrachovou polévku otlučenou železnou lžicí. V chřípí měl zápach špatné hověziny, zatímco v uších mu k doprovodu skřípajících trámů a sténajících hlavic žeberních pažeb lodi doléhaly rozličné zvuky, vyluzované ústy druhých jedlíků. Pozoroval je při jídle a řekl si, že jedí jako prasata. Nuže, tady si dá na sebe pozor! Nesmí mlaskat. Ustavičně to bude mít na mysli!

Rozhlédl se okolo stolu. Naproti němu seděl Artur a jeho bratr Norman. Ti dva jsou její bratři, připomínal si a cítil, jak se mu srdce pro ně rozehřívá. Jak se všichni členové této rodiny milují! V duchu mu blýskl obraz příchodu její matky, jak se s Ruth políbily na pozdrav a jak k němu přicházely s pažemi navzájem okolo pasu. V jeho světě se nikdy láska rodičů a dětí takto navenek neprojevovala. Zjevil se mu vznešený život, jehož bylo možno dosáhnout jen v tom světě kdesi nahoře. Bylo to jistě to nejhezčí, co se mu až dosud podařilo z toho světa zahlédnout. Byl hluboce dojat, a jak to všechno oceňoval, srdce se mu rozplývalo souhlasnou něhou. Hladověl po lásce celý svůj život. Celá jeho přirozenost po ní dychtivě lačnila. Byla ústrojnou potřebou jeho bytí. A přece až dosud se musil obejít bez ní, a tak se zatvrdil. Ani nevěděl, že lásku potřebuje. Nevěděl to ani teď. Viděl ji v jejím projevu a to ho vzrušilo, pokládal ji za něco krásného, vznešeného, skvělého.

Byl rád, že není přítomen pan Morse. Dost už potíží mu nadělalo seznamování s ní, s její matkou a bratrem Normanem. Artura již trochu znal. Cítil s jistotou, že ještě otec by už byl pro něho přespříliš. Zdálo se mu, že se ještě nikdy v životě tak těžce nenamáhal. Ta nejukrutnější dřina byla v porovnání tady s tím jen dětskou hrou. Na čele mu vyvstávaly drobounké krůpěje a košili měl mokrou potem od námahy z plnění tolika nezvyklých úkolů najednou. Musil jíst tak, jak nikdy ještě nejedl, musil zápolit s neznámými nástroji, rozhlížet se pokradmu okolo sebe a vždy znovu se poučovat, jak si poradit s každým novým úkolem, musil vnímat záplavu dojmů, jež se naň zrovna valily, zaznamenávat si je a zařazovat, uvědomovat si touhu po ní, ustavičně ho vzrušující tupou bolestí divného nepokoje, pociťovat palčivou žádostivost dobýt si místo také pro sebe na té úrovni života, po níž kráčela ona, a v duchu neustále znova a znova převracet možnosti a neurčité záměry, jak jí dosáhnout. A také, když zabloudil kradmým pohledem na Normana naproti nebo na někoho jiného, aby zjistil, kterého nože či vidličky má správně použít k jednotlivým příležitostem, zmocňoval se pokaždé jeho duch výrazu té osoby a bezděčně se snažil zhodnotit ji a vycítit, čím jsou — ve vztahu k ní. Potom ještě musil také mluvit, poslouchat, co mu kdo povídal a co se hovořilo okolo stolu, a když nebylo vyhnutí odpovídat jazykem, který měl nebezpečný sklon k nevázanosti v řeči, a který musil proto stále držet na uzdě. A zmatek nad zmatky mu působil sluha, objevující se nehlučně jako ustavičná hrozba u jeho ramene, strašidelná sfinga, kladoucí hádanky a rébusy, jež vyžadovaly okamžité řešení. Po celou dobu jídla ho sužovala představa misek na omývání prstů. Beze vší souvislosti, ale naléhavě si nesčetněkrát lámal hlavu, kdy se ta věc objeví a jak vypadá. Slýchal o takových věcech a nyní, dříve nebo později, snad v nejbližších několika minutách, je uvidí a sám bude přitom sedět za stolem se vznešenými osobnostmi, které jich užívají — a dokonce sám jich použije. A ze všeho nejdůležitější, kdesi hluboko v jeho vědomí, a přece ustavičně na povrchu jeho myšlenek byla otázka, jak by si měl před těmito lidmi počínat. Jaký má zaujmout postoj? S touto otázkou zápolil ustavičně a pln úzkosti. Měl zbabělé nápady, že by měl předstírat, sehrát tu nějakou úlohu: a ještě zbabělejší myšlenky ho varovaly, že by při takovém pokusu hanebně propadl, že se k tomu jeho povaha nehodí a že by to nedokázal, že by se jen zesměšnil.

V první části večeře, kdy usilovně hledal svůj správný postoj, byl velmi tichý a zamlklý. Nevěděl, že jeho mírnost vyvrací včerejší slova Arturova, neboť ten rodině oznámil, že přivede na večeři divouse, ale jen aby se nelekali, protože shledají, že je to divous zajímavý. Martin Eden by právě nyní za nic na světě nemohl uvěřit, že by se byl její bratr mohl dopustit takové zrady, zejména když právě tohoto jejího bratra nedávno zachránil z nepříjemné mely. A tak tu seděl za stolem znepokojován vlastní nevhodností a současně okouzlován vším, co se okolo něho dělo. Poprvé v životě si uvědomoval, že jídlo je něco víc než pouhá užitková činnost. Co jí, nevěděl. Prostě jídlo. Sytil však svou lásku ke kráse u tohoto stolu, kde jídlo bylo činností estetickou. A také činností intelektuální. Jeho mysl zde byla rozněcována. Slyšel zde slova, o jejichž významu neměl ponětí, a jiná, která vídal jen v knihách a na něž nikdo z lidí, s nimiž se stýkal, neměl dosti ducha, aby je správně vyslovil. Když slyšel taková slova, jak vyklouzávají jakoby nic z úst členů této podivuhodné rodiny — její rodiny — zachvíval se rozkoší. Romantičnost a krása a vznešená síla z knih, to všechno zde bylo skutečné. Octl se v tom vzácném a slastném stavu, v němž člověk vidí své sny vykračovat ze zdrojů obraznosti a proměňovat se v pevnou skutečnost.

Ještě nikdy nepobýval v takových výšinách žití, a proto se zdržoval v pozadí, poslouchal, pozoroval a radoval se, odpovídal skoupě několika slabikami, říkal jen „prosím ano, slečno“, a „ne, slečno“, když odpovídal jí a „prosím ano, milostpaní“ a „prosím ne, milostpaní“, odpovídal-li

její matce. Potlačil nutkání, plynoucí z jeho námořnické podřízenosti lodním důstojníkům, a neříkal jejím bratřím „prosím ano, pane“ a „prosím ne, pane“. Cítil, že by to nebylo vhodné a že by tak jen přiznával svou podřadnost — což by se vůbec nehodilo k jeho záměrům dosáhnout její úrovně. Byl to také příkaz jeho pýchy. Jednou se v duchu okřikl: „Proboha! Vždyť jsem zrovna tak dobrý jako oni, a i když toho vědí o tolik víc než já, doved bych je zas já taky lecčemus přiučit, přese všechno!“ A v příštím okamžiku, když ho ona nebo její matka oslovila „pane Edene“, zapomněl na svou výbojnou pýchu a zářil a celý se rozehříval v radosti. Stal se civilizovaným člověkem, ano, tím se stal, sedí tady bok po boku s lidmi, o nichž čítával jen v knihách, dokonce s nimi večeří. Sám se tedy dostal do knih, právě tu prožívá dobrodružství na potištěných stránkách pěkně vázaných svazků.

Zatímco obracel naruby Arturův popis a jevil se spíše jako mírné jehňátko než jako divoch, lámal si hlavu otázkou, jak by se tu měl správně zachovat. Něžným jehnětem nebyl a úloha pátého kola u vozu nemohla nikdy uspokojit jeho vypjatě vladařskou povahu. Mluvil, jen když se tomu nemohl vyhnout, a pak se jeho řeč podobala té jeho chůzi do jídelny. Byla to řeč plná zadrhování a zámlk, jak tápal ve svém světoběžnickém slovníku po vhodném slově, jak uvažoval o slovech, jež pokládal za vhodná, ale u nichž se obával, že je nedovede správně vyslovit, a zavrhoval jiná, o nichž věděl, že by zde byla nesrozumitelná nebo hrubá a sprostá. Ale celou tu dobu ho přitom tísnilo vědomí, že ta úzkostlivá péče o řeč z něho dělá omezence, zabraňujíc mu vyjádřit, co v sobě má. Také jeho láska k svobodě tu trpěla a vzpouzela se proti takovému omezování právě tak, jako jeho hrdlo rudlo krvavou linkou a durdilo se proti naškrobenému jhu límce. Kromě toho s jistotou věděl, že to dlouho nevydrží. Byl od přírody nadán silnou přemýšlivostí a vnímavostí a tvořivý pud v něm zneklidněl a naléhal. Brzy byl mocně přemožen nápadem nebo pocitem, který v něm s bolestí zrodu usiloval o výraz a tvar, a potom zapomínal, kde je, a stará slova — nástroje dorozumívání, jež znal — mu nečekaně vyklouzla.

Jednou odmítl sluhu, který ho vyrušil, a stoje mu u ramene, neodbytně cosi nabízel. Vykřikl naň krátce a důrazně: „Pau!“ V mžiku byli všichni okolo stolu plni napětí a očekávání, sluha se tajně zaradoval a Martin Eden umíral hanbou. Rychle se však vzpamatoval.

„Tak to říkají v jihomoří Kanakové, znamená to jako ,dost’ nebo ,konec’ objasňoval, „a vyskočilo mi to tak nějak samo. Píše se to ,p-a-u’.“

Zahlédl její pohled, zvědavě a zkoumavě upřený na jeho ruce na stole, a protože měl právě náladu vysvětlovat, řekl jí:

„Zrovinka jsem se připlavil podle pobřeží na jednom z pacifických poštovních. Měli jsme zdržení a v přístavech na průlivu Puget jsme se dřeli jak negři s ukládáním zboží — míchaný náklad, jestli víte, co to znamená. Proto mám tak odřené ruce.“

„Ach, to jsem nemyslila,“ spěchala mu vysvětlit. „Jen se mi zdálo, že máte na svou postavu pozoruhodně malé ruce.“

Líce mu zahořely. Pokládal to za odhalení dalšího svého nedostatku.

„Ano,“ řekl, jako by odprošoval. „Nejsou dost velké, nesnesou patřičnou námahu. Co se týče paží a ramen, dovedu uhodit jak koňským kopytem. Mám v ramenou moc síly, a když udeřím pěstí a přerazím někomu sanici, tak si přitom rozbiju pěst.“

Nebyl nikterak nadšen tím, co právě řekl. Pocítil odpor sám k sobě. Na chvilku si nedal pozor na jazyk a už se rozhovořil o nepěkných věcech.

„Byl to srdnatý čin, jak jste pomohl našemu Arturovi — a to jste se s ním vůbec ani neznal,“ řekla taktně, uvědomujíc si jeho zmatek, i když nechápala správně příčinu.

A on zase správně pochopil, proč to řekla, a zalila ho proto taková vlna vřelé vděčnosti, že zapomněl na svůj nevycepovaný jazyk.

„To přece vůbec nic nebylo,“ řekl. „Každej pořádnej chlap by to pro člověka udělal. Ta banda rošťáků si hledala záminku a Artur si jich vůbec nevšímal. Sprostě se do něho navezli, no a tak jsem se zas já navez do nich a sem tam jsem dal někomu čuchnout k pěsti. Tam taky zůstal nějakej ždibíček kůže mých rukou i s těma jejich zubama. Za nic na světě bych si to nedal ujít. Jak jednou vidím takový ...“

Odmlčel se s otevřenými ústy na samém okraji propasti své zkaženosti, naprosté nehodnosti dýchat s ní vzduch téhož pokoje. A zatímco Artur začal už asi podvacáté vypravovat svůj dobrodružný příběh, jak byl napaden na převozním parníku tlupou opilých zpustlíků a jak se Martin Eden na rabijáky vrhl a vyprostil ho, seděl ten statečný zachránce se zamračeným obočím, uvažoval o tom, jakého hlupáka to zase ze sebe dělá, a s novou rozhodností se potýkal s otázkou, jak by se měl vlastně k těmto lidem chovat. Až dosud se mu to jistě nedařilo. Sám si to vykládal tak, že není z jejich rodu a nedovede hovořit jejich haťmatilkou. Nemohl ani předstírat, že by byl člověkem jejich druhu. Taková maska by nikoho neoklamala a nadto se masky a předstírání nesrovnávaly s jeho povahou. Nebyl schopen ani přetvářky, ani umělkované strojenosti. Nechť se cokoli děje, on musí zůstat takový, jaký je. Nedovede zatím ještě hovořit jejich řečí, ale přijde čas, kdy to dokáže. Tak se už rozhodl. Ale prozatím nějak přece mluvit musí a musí to být ta jeho řeč, ztlumená ovšem, aby mu vůbec rozuměli, a také proto, aby je tak příliš nepoděsil. A kromě toho nebude předstírat, ani trpným postojem nebude budit zdání, že by znal něco, co je mu neznámé. Když potom zaslechl, jak oba její bratři, rozprávějíce o svých studentských věcech, užili několikrát slůvka „trig“, zachoval se hned podle svého rozhodnutí a zeptal se:

„Co je to trig?“

„Trigonometrie,“ pověděl mu Norman. „Vyšší druh matiky.“

„A co je matika?“ přišla hned další otázka Martina Edena, jež jaksi vyvolala u všech smích, jímž mířili na Normana.

„Matematika — aritmetika,“ zněla odpověď.

Martin Eden přikývl. Zachytil záblesk zřejmě bezmezných, širých prostorů vědění. Vidiny se mu zhmotňovaly. Nevšední síla jeho představivosti dávala abstraktům konkrétní podobu. V alchymistickém kotlíku mozku se mu trigonometrie a matematika s celým polem vědění, jež představují, proměnily v samé vyhlídky do krajin. Vyhlídky, na něž se zahleděl, měly bujnou zeleň a lesní tišiny měkce osvětlené nebo prozařované záblesky jasu. V dálce se podrobnosti ztrácely v závojích fialových mlžin, on však věděl, že za tou barevnou mlhou se tají nádhera neznáma, vábivé kouzlo romantiky. Připadalo mu to jako opojné víno. Tady se otvíralo dobrodružství, něco proveditelného hlavou i rukou, svět, jehož bylo možno dobýt: a rovnou z nejvnitřnějších záhybů vědomí mu vyskočila myšlenka: podmaňovat, dobýt se k ní a získal ji, tuto duši bílou jak lilie, jež tu sedí právě vedle něho.

Třpytnou vidinu roztříštil a zmrhal Artur, který se celý večer pokoušel svého divokého muže vydráždit. Martin Eden pamatoval na své rozhodnutí. Poprvé byl sám sebou, zpočátku vědomě a s rozvahou, brzy však ho zmohla tvůrčí radost, maloval svým posluchačům před očima život, jak jej znal. Býval členem posádky pašeráckého škuneru Halcyon, když byl dopaden rychlou lodicí pobřežní finanční stráže. Viděl teď všechno znovu s očima dokořán, a co viděl, dovedl povědět. Předváděl jim hladinu oddechujícího moře, až uviděli jeho očima, co viděl on. Z nepřeberného množství drobností vybíral citlivým hmatem umělce, maloval obrazy života, planoucí světlem a barvou, dal jim pohyb, až byli posluchači unášeni s ním záplavou drsné výmluvnosti, nadšení a síly. Chvílemi je děsil živelností svého vyprávění a drsnými obraty řeči, krása však vždy přispěchala v patách za násilností, tragiku vykupoval humor, ukázky podivných vtipů a zvláštnůstek námořnického ducha.

A jak hovořil, hleděla naň dívka udivenýma očima. Jeho plamen ji rozehříval. Přemítala o tom, zda dosud vždy byla jen chladná. Chtělo se jí opřít se o tohoto ohnivého, planoucího muže, který jako sopka chrlil sílu, zdatnost a zdraví. Cítila, že se už o něj musí opřít, a jen s námahou odolávala. A potom se v ní projevil také opačný popud, něco ji od něho současně odpuzovalo. Odpuzovaly ji ty jeho potlučené ruce, tak začernalé od práce, že sama špína života byla vrostlá do jejich masa, odpuzoval ji červený proužek od límce na krku a ty příliš veliké svaly. Jeho hrubost ji děsila. Každá jednotlivá přihroublost v jeho řeči urážela její sluch, každá hrubá epizoda života urážela její duši. Ale znovu a znovu z něho vycházela ta přitažlivost, až si pomyslila, že musí být pekelně zlý, aby měl nad ní takovou moc. Všechny pevné základy v duši se jí najednou kymácely. Jeho romantika a dobrodružství bušily do všeho konvenčního. Jeho lehkomyslnost v nebezpečí a snadný smích ukazovaly život jinak, už nebyl věcí vážných snah a sebevlády, ale hračkou, s níž bylo nejlépe jen lehkomyslně pohrávat a stavět ji vzhůru nohama, lehkomyslně vyžívat a radovat se z ní, lehkomyslně ji třeba odhodit. „A proto si hraj!“ volalo to v ní pronikavě. „Opři se o něj, chceš-li tedy, oběma rukama obejmi tu šíji!“ Chtělo se jí vykřiknout nad hříšností toho nápadu a marně si v duchu oceňovala vlastní čistotu a kultivovanost, vážila všechno, čím byla, proti tomu, čím on nebyl. Rozhlédla se okolo sebe a viděla, jak všichni naň zírají s napjatou pozorností: a byla by si zoufala, kdyby byla neuzřela v matčiných očích hrůzu — okouzlenou hrůzu, pravda, ale nicméně hrůzu. V tomto člověku z temností zevnitřních je něco ďábelského. Matka to vidí a matka má pravdu. S důvěrou se uteče k úsudku matčinu, jako se k němu s důvěrou utíká ve všech věcech celý svůj život. Oheň toho muže už nepálil a strach z něho už nebodal.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Martin Eden.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.