Paseka

FRANCES MAYESOVÁ

LA BELLA TOSCANA

Sladký italský život

P A S E K A

PRAHA – LITOMYŠL

PŘELOŽILA ZUZANA MAYEROVÁ

BELLA TUSCANY

Copyright © 1999 by Frances Mayes All rights reserved

Translation © Zuzana Mayerová, 2010

ISBN 978-80-7432-358-4 (ePub)

ISBN 978-80-7432-359-1 (PDF)

ISBN 978-80-7432-360-7 (mobi)

Poděkování

Děkuji především svému agentovi Peteru Ginsbergovi a svému redaktorovi Charlesi Conradovi v nakladatelství Broadway Books. Zvláštní dík patří mému agentovi pro zahraniční práva Davu Barborovi a Douglasi Stewartovi ze společnosti Curtis Brown Ltd. Poděkování si zaslouží také všichni zaměstnanci Broadway Books, zejména pak William Shinker, Trigg Robinson, Kathy Spinelliová, Roberto de Vicq de Cumptich a Pei Loi Koay, s nimiž byla vždy radost spolupracovat. Děkuji rovněž Ann Haukové a Jonu Chickovi.

Během psaní knihy mi byla nápomocna řada přátel: Josephine Carsonová, Susan MacDonaldová a Cole Dalton, Ann a Walter Dellingerovi, Robin a John Heyeckovi, Kate Abbeová, Rena Williamsová a Steve Harrison, Todd Alden, Toni Mirosevichová a Shotsy Faustová – ráda vás všechny kdykoli uvítám u svého stolu. Vděčnost cítím také ke členům své a Edovy rodiny – velká brána Bramasole vám bude vždy otevřená.

Tato kniha je dar od obyvatel Cortony – na mně bylo jen zvolit a napsat ta správná slova. Donatella di Palme a Rupert Palmer, Giuseppina Paolelliová, Serena Caressiová, Girogio Zappini, Giuseppe Agnolucci, Ricardo a Amy Bertocciovi, Nella Gawronska, rodina Molesiniova, Riccardo a Sylvia Baracchiovi, Giulio Nocentini, Antonio Giornelli, Lucio Ricci, Edo Perugini a zejména naši skvělí sousedé, celá rodina Cardinaliových: Placido, Fiorella a Chiara, kteří nás tak srdečně přijali do svého středu – vám všem ze srdce děkuji. Velmi si vážím a cením čestného občanství, la cittadinanza onoraria, jež mi udělil osobně starosta Cortony signor Ilio Pasqui a další představitelé městské rady.

Ráda bych poděkovala rovněž redaktorům časopisů a novin National Geographic Traveler, Attaché, San Francisco Magazine, San Francisco Examiner, Land's End a Within Borders, na jejichž stránkách se objevily úryvky z mé knihy.

Edwardovi

Předmluva

Vejdu do pekárny, forna, a cítím, jak mne objímá náruč teplých vůní právě upečeného chleba. „Vítejte,“ pozdraví mě cortonská pekařka. Po dvacetihodinovém utrpení na palubě letadla, kterým jsem přiletěla včera večer z Kalifornie, asi vypadám dost zuboženě, protože se zeptá: „Jak se vyrovnáváte se změnou času?“

„Většinou čekám, až se to samo srovná. Kromě toho jsem tak ráda, že jsem konečně tady, že to ani moc nevnímám – prostě pár dní vstávám ve čtyři ráno. Jak to děláte vy?“

„Dívám se na západ slunce. Tělo to pochopí.“

Usmívám se a v duchu se před ní hluboce skláním. Možná se náš svět zmenšuje, možná žijeme v globální ekonomice a pomalu se tavíme v multikulturním tyglíku v jednu univerzální slitinu, přesto si každodenní život na italském venkově zachovává svou jedinečnou odlišnost. Ochutnejte kdekoli: stále je to ryzí Itálie.

Když mi Beppe, který nám chodí pomáhat na zahradě, řekne: „La luna è dura,“ měsíc je tvrdý, a my proto musíme ještě dnes sklidit cibuli, znovu si uvědomím, že měsíc tady má vždycky poslední slovo. „Se sázením salátu ale musíme počkat,“ dodá po chvíli, „quando la luna è tenera,“ až bude měsíc měkký.

Jdu do města na kávu a vidím, jak číšník vynáší před kavárnu misku s vodou pro psa jednoho z hostů. Nad hlavou slyším: „Buon giorno, una bella giornata,“ dobré ráno, krásný den. Staroušek, šťastný ve své dobrosrdečné senilitě, se vyklání z prvního patra, mává a pokřikuje. Kolemjdoucí mu se stejnou srdečností pozdrav oplácejí. Prodavači kropí chodníky vodou z konví nebo si jen tak zaskočí do kavárny na espresso a nechají obchod prázdný, dveře dokořán. Po lenošivé půlhodince s cappuccinem a knihou chci zaplatit, ale dozvídám se, že moji kávu zaplatila Simonetta. Simonetta? Nemluvná majitelka profumerie, kde si občas kupuji mýdlo a pleťovou vodu. Tyhle drobné zdvořilosti jsou poměrně časté.

U Mattea a Gabrielly v zelinářství, frutta e verdura, vidím první letošní košík lískových oříšků dosud v krajkových sukýnkách. Roční doba se mění a lahodné letní broskve a zralé papriky brzy vystřídá květák a citrusy, úplně jiná nabídka. „Podívejte,“ říká Matteo, „mladý vlašský ořech.“ Rozlouskne jej, pečlivě odstraní tenkou slupku a podá mi hlaďounký vnitřek barvy slonové kosti. „Musejí se jíst ještě čerstvé. Za tři čtyři dny už budou moc suché.“ Chuť zelených ořechů mi není neznámá. Když jsem byla malá, naše kuchařka Willie Bellová vymačkávala z vnějších slupek šťávu, kterou mi potírala ruce, když se mi udělal lišej nebo vyrážka od jedovaté škumpy. Čerstvé vlašské ořechy jsou zlatavé kouličky, na dotek trochu vlhké. „Moc dobré, když máte nízký krevní tlak,“ pokračuje Matteo, „ale nesmíte jich sníst moc, mohla byste dostat horečku.“

Tak začíná další nový den v toskánském horském městečku. Přijela jsem do Itálie připravená zažívat dobrodružství. Nikdy jsem nečekala, jak nádherně sladký tady může být docela obyčejný každodenní život – la dolce vita.

Ve své první knize Pod toskánským sluncem jsem psala o tom, jak jsem objevila Bramasole, opuštěný dům u etruské zdi z osmého století před Kristem. Poznávání překrásné náhorní Cortony, vzrušující kulinářské zážitky v cizí zemi, dřina při obnově zchátralého domu a záchraně zahrady ze spárů plevele a křoví, seznamování se s místními lidmi – všechny tyto slasti provázel pocit hlubokého uspokojení z vědomí, že se učím žít nový život. I samo jméno domu působilo svým kouzlem: Bramasole – místo toužící po slunci stejně jako já.

Přecházím od jednoho okna k druhému a dlouze se dívám do krajiny. Když jsem napsala poslední větu knihy Pod toskánským sluncem, napsala jsem tím také první větu jejího pokračování. Bylo mi jasné, že jsem na začátku dalšího sbližování s Itálií, sbližování vnitřního i vnějšího. Dívat se z okna – kolik různých pohledů se před člověkem otevírá. Z okna v prvním patře vidím zelené pahorky Apenin. Pod zalesněnými svahy sklánějícími se do údolí začínají olivové háje a stará kamenná stavení s prejzovými střechami, jež zakotvují každé hospodářství k půdě. Scénu určuje v čase jen tyrkysový flíček úplně dole – bazén na zahradě našich přátel. Dívám se do krajiny – dívám se do Itálie! Sever, jih, východ, západ – všude mě tato překrásná zem svádí a okouzluje. Po několika letech cestování ji už znám o něco líp. Byla jsem až dole na jejím podpatku, na Sicílii, a navštívila jsem i vodní pavučinu Benátska, oba krajní body tohoto poloostrova. Zamilovala jsem se do Verony i do oblastí Basilicata a Marche, do Bellagia, Asoly, Bologne, a snad ještě víc do nesčetných starobylých městeček kolem Trasimenského jezera, jež vidím ze svých oken.

Cestování v soustředných kruzích kolem Bramasole rozšiřuje moje vnímání nekonečné složitosti a bohatství této země. Zároveň mě moje putování přivádí zpátky do tohoto domu s růžovou a meruňkově zbarvenou omítkou vysoko nad údolím. Protože si tady připadám jako v ráji, pracuji stále na tom, aby se toto místo rájem stalo. Zahradničení jsem se vždycky věnovala spíš z okamžitého rozmaru. Nebavila mě ani tak práce na zahradě jako její výsledky – květinové záhony kvetoucí podle přání a plánu, kam postavit velké květináče, jak to zařídit, aby co nejlépe vynikly půvabné kombinace barev při pohledu z okna. Kupovala jsem celé bedny letniček se spoustou rašících poupat a bez velkých cavyků je sázela do hlíny. Teď jsem se z ochotníka stala skutečným nadšencem a podřizuji se pravidelnému rytmu přírody. Na kompost nosím bramborové slupky a přefiltrovanou kávu z kávovaru. Naučila jsem se rýt záhony dvakrát.

Spolu se dvěma místními pomocníky, kteří vědí o zdejší půdě všechno, jsme s Edem založili rozsáhlé záhony zeleniny a bylinek. S ohledem na vzdálenou budoucnost sázíme kaštany, cypřiše a jehličnany – stromy, které rostou pomalu – stejně jako bujnější a vděčné třešně, hrušně a granátovníky. Z každé výpravy do zahradnictví si bez výjimky přivážím další novou růži. Když zaprší, linou se zahradou nové vůně: štiplavý pach zapařeného ovčího hnoje, který nám na terasu hned nad obývacím pokojem dováží rozšafný sardinský ovčák. Protože s těžkými pytli nehneme, jsme to my, kdo se při dešti stěhuje na druhou stranu domu.

Koupě domu jedenáct tisíc kilometrů od domova mi zpočátku připadala jako holé šílenství. Teď tady prostě bydlíme. Jak se dá změřit štěstí? Je to dům, který si zamilujete, protože jste na něm dřeli vlastníma rukama a on se stal vaším druhým já? Mnohokrát jsem zažila, že mi lidé řekli, jak je po příjezdu do Itálie překvapil pocit: tady jsem doma. Podobně jsem se cítila i já, když jsem sem přijela poprvé. Dnes tento pocit vnímám ještě silněji. A stejně jako u milované osoby se mi občas svírá srdce obavou: nemůžu bez tebe žít. A dům tady zatím stojí, klidný a nevzrušený, a nastavuje tvář měnícímu se světlu a živlům.

Cortona

1. září 1998

Primavera

Jsem šťastná, že na sluncem zalitou cestu dopadají v širokých pruzích stíny cypřišů; jsem šťastná, že hned první den v Cortoně mohu pozorovat tesaře, kterému sedí za krkem mourovatá kočka a se vztyčeným ocasem udržuje rovnováhu jako surfař na prkně. Tesař složí dříví na připravené kozy a začne si pohvizdovat. Kočka se hrbí a vlní spolu s jeho pohyby – také pracuje. Chvíli je oba sleduji a pak jdu dál do města na cappuccino. Děkuji, říkám v duchu. Jsem šťastná, že na okolních svazích planou žluté ohně forsytií. Po sedmi létech na zdejších terasách Eda i mne vždycky znovu zahřeje u srdce, když otáčíme klíčem v hlavních dveřích našeho domu. Miluji kulaté bochníky Apenin, miluji tenhle šišatý dům plný slunce, miluji rytmy každodenního života v toskánském horském městečku. Ed zcela propadl kouzlu půdy. Dnes zná každý náš olivovník jako své boty.

Jsme šťastní. Jinak bychom museli deset minut po příjezdu do domu vyvěsit na bránu ceduli NA PRODEJ, protože ani jedno čerpadlo na vodu nefunguje: čerpadlo ve staré studni jen škrkne, v nové pro změnu jenom bzučí. Nakoukneme do zásobní nádrže – pár dní vystačíme.

Když jsme před šesti lety spouštěli čerpadlo do nové studny, nečekala jsem, že bych je ještě někdy spatřila. A teď, druhý den po našem příjezdu, je tři instalatéři sklonění nad studnou vytahují na lanech nahoru. Nechce se mu. Nakonec si musí Giacomo stoupnout na okruží, druzí dva stojí za ním. Počítají: uno, due, tre, udávají si tempo. Svlékají si košile, nadávají, smějí se. Konečně je potvora venku a Giacomo se málem svalí na záda. Odnášejí čerpadlo do náklaďáčku.

Čerpadlo ve staré studni – vyměněné teprve loni – jde vytáhnout snadno. Je celé zapletené do kořenů fíkovníku, a sotva je muži spatří, prohlásí, že je po něm. Proč? Začnou vykopávat přívod. V poledne je rozkopaná celá cestička, trávník je samý kráter a záhada odhalena. Myši okousaly izolaci z kabelů. Proč žerou umělou hmotu, když je tu všude plno oříšků a mandlí? Přívodní kabely byly zkratované.

Ukáže se, že čerpadlo z nové studny je také zničené. Shořelo. Kaput. Za dva dny máme nová čerpadla i nové kabely, tentokrát s izolací ze silikonu, což původní instalatér zanedbal; a také spoustu vody, zaházené díry v cestičce a pořádnou díru na bankovním účtu. Jestli myši žerou umělou hmotu, kde je psáno, že jim nebude chutnat silikon?

Ale my jsme šťastní, protože v trattorii na kopci večeříme bažanta s opékanými brambory; protože v březnovém podvečeru obloha září milionem tetelivých hvězd; protože jinak by nás při pohledu na Edův načmáraný seznam musela jímat hrůza: zasít novou trávu, prořezat stromy, postavit kůlnu na nářadí, přestavět dvě staré koupelny, vykopat novou kanalizaci, nalakovat okenice, koupit psací stůl a nějakou skříň na šaty, sázet stromy, rozšířit zahradu.

Přijde nás navštívit Primo Bianchi, zednický mistr, který u nás v minulých letech udělal spoustu práce při renovaci domu. Domlouváme postup dalších úprav. Primo může začít v červenci. „V lednu jsem tady opravoval střechu,“ říká. „Volala mi vaše přítelkyně Donatella, že do domu zatéká.“ Už jsme si všimli zaschlé skvrny na žluté stěně v mé pracovně. „To ten vítr. Srazil pár tašek. Když jsem to spravoval, přihnal se znovu a shodil mi žebřík.“

„Ach ne!“

Zasměje se a udělá gesto dvěma nataženými ukazováčky k zemi: Ať se to tady nestane. V zimě se brzy stmívá. V duchu si ho představuji, jak se opírá zády o komín, krčí se na studených taškách, světle modrýma očima mžourá na cestu dole pod domem, vlasy ve větru celé zježené. „Čekal jsem, ale nikdo nešel. Pak kolem jelo auto, ale řidič mě neslyšel. Asi po dvou hodinách šla okolo nějaká žena, tak jsem začal volat o pomoc. Tenhle dům býval dlouhá léta opuštěný – myslela si, že jsem duch, a když mě viděla na střeše mávat, dala se do křiku. Brzy budete muset pomýšlet na novou střechu.“

Odkrokuje si délku nového odpadního potrubí. Nákres připomíná plán vojenského ležení. „Musíte si pospíšit a objednat nové zařízení do koupelen, jestli chcete, aby vám všechno dodali do července.“

Jsme šťastní, že už je dům z velké části opravený – máme ústřední topení, nové dveře, přestavěnou kuchyň, jednu půvabnou koupelnu, obnovené staré stropní trámy, zásoby plechovek s barvami, znovu postavené kamenné zídky, opravenou cantinu pro skladování oleje a vína. Jinak by nám tyhle nové práce připadaly jako další rekonstrukce. „Člověk si myslí, že už má všechno hotové,“ říká Primo, „ale staré domy vám nikdy nedají pokoj.“

Vlahý jarní vzduch, elixír radosti v každém doušku. Na terasách zurčí skotačivé pramínky. Zouvám si boty a nechávám si ledovou vodou omývat nohy. Na kamenité stráni vyráží jasně zelené kapradí. Přes prsty mi přeběhne mladá ještěrka, cítím, jak se mě zachytává malinkýma nožkama.

Primavera, první zeleň, lesklá mokrá tráva. Moje první jaro v Evropě. Četla jsem sice o Proustových rozkvetlých kaštanech, o Nabokovových lipových alejích a Colettiných dvoubarevných fialkách, nikdo mi ale neřekl, jak nádherné jsou kdoulovce, když se na pozadí kamenných zídek rozzáří jejich růžová poupata. Nikdo mi nelíčil, jak se umí jarní vánek proměnit ve vražednou vichřici. Nikdo se nezmínil o šeříku a já jsem si během letních měsíců nikdy nevšimla jeho srdčitých listů. Teď se užasle dívám na toskánské stráně porostlé mohutnými bílými a modravě fialovými keři. Kousek od našeho domu vede k opuštěnému statku živý plot z šeříku a já v dešti stříhám plné náruče květů a plním jimi všechny vázy a džbány v domě. Víc než u kterékoli jiné květiny přivolává jeho omamující vůně vzpomínky, takže se ocitám opět na univerzitě ve Virginii, kde jsem ji vdechla poprvé, protože v zeměpisných šířkách u nás doma v horké Georgii šeřík neroste. Vzpomínám, jak jsem si v duchu říkala: Jak jsem mohla za osmnáct let tohle nepoznat? Tou dobou jsem byla bláznivě zamilovaná do svého profesora filosofie, který byl ženatý a měl tři děti, a pořád dokolečka jsem si pouštěla píseň Harryho Bellafonta Zelené šeříky se třpytí rosou. Z okna koleje jsem měla skrze husté šeříkové křoví výhled na řeku. Jaro je tady, ale je tady bez tebe. Drze jsem zazlívala profesorově manželce jeho košile, které se nemusely žehlit; že si češe na hlavě přehazovačku, jsem se snažila velkoryse nevnímat.

Kolem potůčků, které vyrážejí všude možně ze země, kvetou fialky vonící tak sladce, až se tají dech. Okraje teras pak lemují celé šiky divokých narcisků, jimž se italsky říká tromboni. Nad horními terasami se vznášejí nadýchaně mlžné hlohy (biancospino, hloh bílý, místním nářečím topospino neboli myší trní) a ovocné stromy na terasách pod nimi se také překonávají. Sekačka zůstane v kůlně – nádherný trávník je plný bílého heřmánku a sedmikrásek.

Co je zač tohle štěstí, které přichází v takových vlnách? Je to čas, dar času, svobodné ubíhání času – a Itálie ho má tolik! Pocházím z amerického Jihu, a proto jsem zvyklá, že lidé mluví o občanské válce, jako by skončila teprve před deseti lety. U nás na Jihu se i o mrtvých a dávno pohřbených mluví dlouho. Občas jsem mívala pocit, že babička Mayesová musí každou chvíli znovu vejít do místnosti ve svém obláčku levandulové vůně a já se budu moci opět přitulit do její měkké náruče v šatech z květovaného voálu. Tady je to Hannibal. Hannibal, který táhl právě tudy a roku 217 před Kristem se zde střetl s římským konzulem Flaminiem. Ve všech zdejších horských městečkách se oslavují svatby, klání a bitvy, které se odehrály před stovkami let. Snad to, že za sebou mají tolik času, přispívá k úplně jinému životnímu pocitu, jak ho v Itálii vnímám. Postupně do času vplývám, zatímco doma v Kalifornii s časem bojuji. Neustále s sebou nosím diář plný vizitek a různých papírků, jednotlivé dny jsou plné poznámek a schůzek. Občas, když se dívám na nadcházející týden, je mi jasné, že to prostě musím nějak přežít. Být takhle dopředu zaměstnaná mě už předem vyčerpává. Když si píšu seznam, co všechno mám v týdnu zařídit, vím, že by den musel mít osmačtyřicet hodin, abych to všechno stihla. Nemám čas vídat se s přáteli, a když se přece jen někdy navštívíme, doufám, že návštěva nepotrvá dlouho, protože se potřebuji vrátit k práci. Kdesi jsem četla o jisté americké lékařce, která si během jízdy autem odstříkávala pro své miminko mléko, aby nemusela přestat chodit do práce. Inzeráty v novinách nabízejí snoubencům prstýnky, které si mohou objednat telefonem, nemají-li čas jít si je vybrat do obchodu. Jsem taky tak hrozná? Univerzitní dovolená – jak skvělá myšlenka. Měli by ji mít všichni, ve všech povoláních. Tenhle rok máme s Edem tohle požehnané volno oba, a když si dovolenou spojíme s letními prázdninami, můžeme zůstat v Itálii celého půl roku. Chci si naplno užít každý den. Moci se ráno probudit a nemuset nikam spěchat, procházet se po terasách a dívat se, co nového vykvetlo, tak nějak si představuji paradiso. Každým dnem už vykvetou první kosatce. Jejich stonky se špičatými, modrofialovými poupaty mi doslova rostou před očima. Narcisy, jeden krásnější než druhý, se předhánějí v bujnosti. I z ještě nerozvinutých poupat sálá pronikavá žluť. Každý den mě okouzluje něco nového, každý den znovu žasnu, jak mě tenhle dům a půda stále znovu překvapují, ačkoli jsem se domnívala, že je ze svých letních a vánočních pobytů už dobře znám. Patnáctého března jsme vystoupili ve Florencii z letadla a venku bylo dvacet stupňů – od té doby, s výjimkou několika větrných dní, se stejná teplota drží i nadále. Na rozkvetlých broskvoních se už objevují i lístky. Jakmile bílorůžové okvětní lístky opadají – vzpomínám si, jak jsem jako dítě slýchala říkat, že „z broskví fouká“ –, vyrážejí svěží listy s novou silou. Stejnou energií jsou nalité i mohutné paže všech našich starých fíkovníků, stejně jako útlé větvičky granátovníku, který jsme právě zasadili.

Štěstí? Jeho barvou musí být jarní zeleň, kterou neumím popsat, dokud nespatřím právě vylíhnutou ještěrku, jak se vyhřívá na kameni. Stejný odstín pronikavě zelené ještěrčí kůže se opakuje v každém novém listu. „Síla, jež zelenou rozbuškou vyhání květ...“{1} napsal Dylan Thomas. „Rozbuška“ a „síla“ jsou přesná slova – regenerativní moc přírody vybuchuje v každém stéble, stvolu, ratolesti. Pracuji na vlídném slunci a cítím, jak se i v mém těle rozněcuje síla. Vlny energie, kaleidoskop slunečních paprsků mezi listovím, svěží vánek, který mi přináší na rty slovo „zefýr“ – téhle uvolněné jednoduchosti se snad dá říkat štěstí.

Na Bramasole došlo k zásadní změně. „Můžete nám najít někoho, kdo by se nám staral o zahradu?“ zeptala jsem se signora Martiniho loni koncem léta. Chystali jsme se právě odjet zpátky do Kalifornie a nevěděli jsme, na koho se obrátit, aby přírodní síly v naší zahradě udržel na uzdě. Francesco a Beppe, kteří u nás pracovali několik let, chtějí pečovat jen o ovocné stromy, vinnou révu a olivy. Jednou jsme požádali Beppeho, aby posekal trávu. Popadl strunovou sekačku, kterou likviduje ostružiny, a z trávníku zbyla prašná poušť. Když pak s Franceskem spatřili Edovu motorovou sekačku na kolech, uctivě před ní couvli se slovy: „No, no, professore, grazie.“ Oni, poctiví staří zemědělci, si nedovedli představit, že by mohli chodit po trávníku a před sebou tlačit tuhle vrčící mašinu.

Signor Martini, který pro nás před lety koupi domu zprostředkoval, zná v Cortoně kdekoho. Doufali jsme, že bude mít přítele, který by si rád přivydělal.

Zaklonil se v židli a bodl se ukazováčkem do prsou. „Io,“ prohlásil. „O zahradu se budu starat já.“ Sundal ze stěny nad stolem jakýsi zarámovaný papír, sfoukl z něj prach a podal nám svůj diplom ze zemědělské univerzity. Na malé fotografii zastrčené v rohu byl signor Martini asi dvacetiletý, s rukou na zadku krávy. Vyrostl na statku a nikdy se mu nepřestalo po životě na venkově stýskat. Po druhé světové válce nějaký čas prodával prasata, než se přestěhoval do města a začal podnikat v realitách. Vysvětlil nám, že už má nárok na penzi a koncem roku hodlá kancelář zavřít a najít si místo jako správce nějaké velké nemovitosti. Protože v Itálii hodně lidí nastupuje do práce, ještě než dosáhne dvaceti let, mohou se z nich stát pensionati, důchodci, když jsou ještě relativně mladí. A signor Martini se rozhodl, že je čas pozměnit svou životní dráhu.

Obvykle do Itálie přijíždíme koncem května, kdy už je příliš pozdě sít nebo sázet zeleninu. Než připravíme půdu, zryjeme záhony a nakoupíme semena, vhodný čas uplyne. A tak se jen toužebně díváme na fagiolini, zelené fazolky, jak se šplhají po konstrukcích z bambusových tyček v sousedních zahradách. Pokud se aspoň několika sazenicím rajčat podaří přežít naši pozdní péči, v den odjezdu na letiště si jen smutně prohlížíme malé zelené kuličky a krčíme rameny nad nesplněným snem zakousnout se do šťavnatého rajčete, plodu našeho vlastního úsilí a potu.

Tak tomu bylo, než se signor Martini přerodil v zahradníka. Teď dochází na naši zahradu pracovat několikrát do týdne a občas s sebou bere i svou švagrovou.

Každý den podnikáme výpravy do zahradnictví – navštívili jsme už všechna v okruhu třiceti kilometrů – nebo se procházíme po terasách s nákresy budoucího uspořádání naší zahrady. Půda je po zimních deštích změklá, takže se při každém kroku malinko bořím. Protože letos se nám poštěstilo přijet včas, mám v plánu vysázet zde tu nejnádhernější, nejbujnější a nejrozkvetlejší zahradu po florentské zahradě Boboli. Chci na své lilie, surfinie, jasmíny, růže, topolovky, levandule, sasanky a stovky dalších vůní přilákat každičkého ptáčka, motýla a včelku z celého Toskánska. A přestože pořád ještě mohou přijít mrazíky, nemůžu se dočkat, až se pustíme do sázení. Teplá vlhkost skleníků a hypnotizující účinek rozkvetlých pelargónií, hortenzií, petúnií, netýkavek, begónií a desítek dalších něžně růžových a korálových kvítků mě nutí okamžitě plnit auto.

„Pomalu,“ brzdí mě Ed. „Měli bychom kupovat jen to, co můžeme rovnou zasadit: levanduli, rozmarýn a šalvěj.“ Nahrazujeme škody způsobené loňskou sněhovou kalamitou, kdy v jednom dni napadly obrovské spousty sněhu, který vzápětí roztál a zase umrzl. „A taky můžeme vysázet nějaké nové stromky. Máme spoustu času.“

Spoustu času. Jak nádherně to zní.

Pět cypřišů, dvě hrušně, třešeň, broskvoň a dvě meruňky, které nám dodali ze školky, čekají složené u cesty na Franceska a Beppeho, kteří už se pohádali, kde bude mít který stromek nejlepší přísun slunečních paprsků. Zatím prořezávají olivovníky, jež také v krutých mrazech utrpěly. Pobíhají po terasách s žebříkem a nemilosrdně ořezávají mrazem spálené větve, pak nás vezmou na obhlídku škod. Zastavíme se před vyzáblým chudáčkem na první terase. Francesco a Beppe smutně věší hlavu jako nad tělem zemřelého přítele. Ed je také nešťastný, protože nejhůř jsou na tom jeho teprve tříleté stromky. Na těch, které přežily, jsou obvykle lesklé listy úplně suché. Nejhorší je puklá kůra; čím níž na kmeni, tím je poranění vážnější. Nad kmínky, které jsou rozpraskané až u země, muži jen vrtí hlavou a smutně prohlásí: „Buttare via.“ Vykopat. Smutný osud čeká nejméně deset stromů; u ostatních si nejsou tak jistí – počkáme a uvidíme. Na jednom je několik pokroucených listů, jiný má pár nových výhonků hned u země, ještě snad můžeme doufat. I na stráních níž v údolí a blíž k městu je mnoho olivových hájů pomrzlých a muži s truchlivými výrazy ve tváři odřezávají větve silné jako ruka. Platí kruté ponaučení z rekordně chladné zimy roku 1985, které zní: nemilosrdně prořezat, stromy se časem omladí.

Není posvátnější strom nad olivovník. Francesco se mračí na dva duby rostoucí na olivových terasách a kroutí hlavou. „Dobré dříví do krbu. Olivám tady moc stíní.“ Ed moudře neodporuje, ale zároveň důrazně upozorňuje, že kvůli mě tam musejí oba zůstat. Pod jedním mám z klád lavičku a ráda si tam čtu. Jinak bychom také mohli přijít jednoho dne domů a zjistit, že jsou duby pokácené, protože Francesco usoudil, že jsme mu to schválili. Na mě se také svádějí všechna neposekaná místa na trávníku kolem květin a všechna rozhodnutí, která jsou v rozporu s nezpochybnitelnými právy olivovníků a vinné révy. Ed by se totálně znemožnil, kdyby na něj padlo podezření, že je schopen přesadit obyčejnou luční kytku, která náhodou roste v cestě traktoru. Muži prořezávají a hnojí celé dopoledne. Beppe s Franceskem uvazují nově zasazené cypřiše k mohutným kůlům. Mezi kůl a stromek nastrkají hrst trávy, aby se útlý kmínek o kůl neodřel.

Prosincové mrazy mi úplně zničily bylinkový záhon i keříky modrého olověnce kolem nádrže na vodu, ale sladce vlahé jarní ovzduší mě se ztrátou smiřuje. Keř vavřínu, který se Edovi nelíbí, ale nemá srdce ho zlikvidovat, samozřejmě bují jako o život. Pracujeme bez přestávky celé dopoledne, prořezáváme, vykopáváme, shrabujeme suché rostliny. Začínám cítit, jak mě pálí sluncem ožehnutý krk a paže. Je ten větřík opravdu jen sladce vlahý? Anebo v něm poznávám ostří jeho rodných švýcarských Alp?

Zatím nejhorší ztrátu představuje jedna ze dvou palem po obou stranách domovních dveří. Jedna se zdá být svěžejší než kdy dřív, ale z druhé zbyl jen vysoký holý kmen se smutně povadlou korunou. Z okna své pracovny ve druhém patře vidím malý zárodek zeleného listu. Je asi na dlaň široký a nevypadá příliš nadějně.

Signor Martini je teď Anselmo. Přijíždí v obleku, v němž chodí do realitní kanceláře, jednu ruku na volantu své alfy romeo, v druhé telefonino, do kterého cosi hlasitě křičí; vzápětí se však vynoří z limonaie proměněn v sedláka – v holínkách, flanelové košili, na hlavě baret. Poněkud nás zaskočilo, jak dokonale se vžil do své role. „Nesahat!“ varuje nás. „Dokud je na listech rosa, nesmíte se jich dotýkat, jinak rostlina zahyne.“ Polekaně couvám; říká to tak důrazně.

„Proč?“

Jen opakuje, co již řekl. Žádný důvod. Obvykle mají taková tvrzení nějaký základ. Třeba že listy může snáze napadnout nějaká plíseň nebo houba – nějaké logické vysvětlení.

„Co je tohle?“ ptám se a ukazuji na krásné rostliny sahající mi ke kolenům, které pěstuje na třetí terase. „Je jich tady tolik.“ Vidím osm řad, v každé deset rostlin – celkem osmdesát. Nějak se s námi zapomněl dohodnout, že bude zahradu rozšiřovat exponenciálně. Až dosud jsme si vystačili s bramborami, salátem a bazalkou.

„Baccelli,“ odpovídá. „Výborné s čerstvým pecorinem.“

„Co jsou baccelli?“

Netypicky mlčí. „Baccelli sono baccelli.“ Jsou prostě to, co jsou. Trhá plevel a krčí rameny.

Dívám se do slovníku, ale nacházím jen „lusky“, a tak zatelefonuji své přítelkyni Donatelle. „Ach, sì, i baccelli, tak se jim říká – jsou to boby, fave, ale v místním nářečí znamená fava penis, takže se nedivím, že to před tebou nechtěl vyslovit.“

Baccelli mají květy, které připomínají drobná bílá křidélka s dalším párem okvětních plátků uvnitř a na každém černofialovou skvrnku. Zblízka si prohlížím listy a pátrám po temných žilkách ve tvaru řeckého písmene théta, kvůli kterému Řekové považovali rostlinu za nebezpečnou a přinášející neštěstí, protože thanatos (smrt) začíná stejným písmenem. Naše fave jsou zatím jen krásně zelené.

Než jsme přijeli, stačil Anselmo zasít a zasadit tolik zeleniny, že by uživila několik rodin. Celé dvě terasy proměnil v zeleninovou zahradu. Ovčák ze Sardinie mu prodal patnáct obrovských pytlů ovčího hnoje, který postupně zapracovává do půdy. Spočítala jsem, že dosud zasadil osmdesát sazenic bobů, čtyřicet keříčků brambor, dvacet artyčoků, čtyři řádky mangoldu, záhon mrkve, větší záhon cibule, česneku tolik, že by stačil na ragù pro celou Cortonu, a roztomilý trojúhelník salátů. Zasel i chřest, ale poučil nás, abychom první tenké výhonky netrhali. Chřest se sklízí až druhým rokem. V limonaii si předpěstovává sazeničky tykví, melounů a lilků a na konci terasy má připravenou hromadu – opravdu hromadu – zašpičatělých bambusových tyček na rajčata, až se ustálí počasí. Pravděpodobně si budu muset otevřít ve městě stánek a prodávat cuketové květy na sobotním trhu. Protože Anselma platíme od hodiny, děsíme se, kolik času už na zahradě strávil.

Kromě toho také prořezal růže, porazil tři moje oblíbené plané švestky, které mu překážely, a začal vyvazovat slivoně rostoucí v řadě u kraje terasy. Vypadají jako boží umučení. Když si všimne, jak se na ně dívám, pohrozí mi ukazováčkem jako nezbednému děcku, které se chystá vyběhnout na silnici. „Potřebují zkrotit,“ prohlásí přísně. Čí je to vlastně zahrada, pomyslím si najednou v duchu. Podobně jako Beppe a Francesco ani on nesnáší, aby mu někdo „lezl do zelí“. A jako oni i on prostě ví všechno nejlíp, a tak ho posloucháme a děláme, co nám radí.

„Ale ty nejlepší žluté ryngle...“ Budu si je muset dobře pohlídat, nebo se jednoho dne probudím a zjistím, že skončily v dřevníku, vedle dubů, na které si brousí pilu Francesco.

Plné překvapení jsou i jarní večery a noci. Ticho okolní krajiny nás ohlušuje. Ještě pořád jsem si nezvykla na soví houkání, které čas od času přetrhne nehybný klid. Naše večery doma se donedávna odehrávaly ve znamení kina s popcornem, večeře donesené z čínského bufetu a sedmnácti vzkazů v telefonním záznamníku. Tady se vzbudím ve tři nebo čtyři ráno a procházím z místnosti do místnosti, vyhlížím z okna. Co je obsaženo v tomhle tichu, v téhle nedozírné měsíčné noci, kdy vidím oknem své pracovny nad temným údolím šmouhu po kometě? Proč mám stále před očima obraz, který napsal jeden můj student: kometa, jako velký fix, čmárá po obloze? Slavík si procvičuje své slavičí stupnice, ulpívá na každé notě. Napadá mě, že je to asi nějaký samotář: na jeho naříkavou píseň nikdo neodpovídá.

Každý podvečer nanosí Ed do obýváku větve z ořezaných olivovníků a večeříme z táců u krbu. „Na šťastný návrat,“ pozvedne skleničku k plamenům, k prostému bůžkovi domácího krbu. Štěstí, božské a prosté slovo, složitý stav, jehož parametry se stále proměňují a občas nám připadá tak úžasně přirozený. Zabalím se do deky a podřimuji nad italskými slovíčky. Zvedá se vítr. Který to je? Tramontana vonící studeným vzduchem z Alp, ponente přinášející déšť, nebo levante, neúprosný vichr z východu? Cypřiše na pozadí měsíčné oblohy malují svými špičatými korunami divoké kružnice. Určitě to není libeccio, teplý a suchý vítr z jihu, ani letní grecale nebo maestrale. Tahle meluzína v komíně si nedělá legraci a vážně mi připomíná, že v březnu je jaro jen v kalendáři.

Hořká zelenina toskánského jara

Samým vzrušením nemůžu dospat. Dnes je první den po našem příjezdu, kdy se koná trh. Když se oblékám, zahlédnu koutkem oka na horní terase pohyb. Liška? Ne, někdo se tam shýbá k zemi a cosi trhá. Nějaká žena, soudím, když v mléčné mlze rozeznám zavalité tělo a tmavý šátek. A najednou je pryč, mizí za keříky kručinek a šípkových růží. „Asi tam hledá houby,“ domýšlí se Ed. Když vyjíždím od domu, mám pocit, že nad silnicí mezi hlohy se něco hýbe.

Na čtvrteční trh v Camucii přijely tři velké skříňové náklaďáky až z jihu z oblastí Puglie a Basilicaty. Teď mají korby vzadu i po stranách otevřené a nabízejí své poklady – rané artyčoky dosud na stoncích. Řidiči jich vykládají neuvěřitelné hromady, které rovnají do řad pod nápisem pětadvacet za 8000 lir, tedy asi osmnáct centů za kus. Scházejí se hloučky zákaznic, kupují jich plné náruče. Největší zájem je o ty nejmenší, s fialovým nádechem. Mladé artyčoky, dokonce i jejich oloupané stonky, jsou úžasně lahodné. Jedí se celé, až na několik vnějších lístků. Stonky jsou asi stopu dlouhé a prodávají se svázané do nemotorných kytic tak těžkých, že pro dnešek je s nakupováním konec. Trmácím se domů a přemýšlím, jak naložím s pětadvaceti artyčoky, které sotva udržím pod paží. Když je složím na kuchyňský stůl, spatřím na pracovní desce další obrovskou fialovou kytici. „No tohle! Odkud jsi je přinesl?“

Ed mi bere z rukou nákupní tašky. „Byl jsem zrovna v Torreone, když tam před barem zastavila dodávka plná artyčoků. Všichni si běželi od toho chlápka nějaké koupit, tak jsem šel taky.“ Padesát artyčoků. Jsme na ně dva.

Všechny restaurace a trattorie mají na jídelním lístku smažené artyčoky. V italských domácnostech se často jedí syrové, jen s kořeněným olivovým olejem, nebo nakrájené na čtvrtky a uvařené s bramborami, jarními cibulkami, citrónovou šťávou a petrželkou. Jednotlivé vůně a konzistence se báječně doplňují. Krátce podušené v páře a pokapané olivovým olejem, aby vynikla jejich natrpklá chuť, jsou dokonalým pokrmem pro jarní den.

Brukev řepka – rape – už má po sezóně, přesto jsem zaslechla jednoho prodávajícího vyvolávat místním nářečím „polezze“. V několika zahradách jsem je už viděla vykvetlé, v první chvíli jsem je omylem pokládala za hořčici, která takhle mává svými žlutými květenstvími u nás v Kalifornii, zemi vína. Jakmile řepka vykvete, ztrácí svou jedinečnou chuť a přestává být vhodná k jídlu. Pokud ji ale sklidíte včas, zbavíte tuhých stonků, podusíte nad párou a pak lehce osmažíte s česnekem, chutnají listy a poupata jako divočejší příbuzná brokolice, s výraznější nahořklou příchutí. Rape je úžasně zdravá; nepochybuji, že je plná železa a dusíku. Doslova cítím, jak od stolu vstávám nabitá energií.

Italové mají rádi hořké. Všechny možné aperitivy a žaludeční likéry podávané po jídle, kterým se souhrnně říká amari a které do sebe s takovým gustem obracejí, jsou typickým příkladem chuti, na niž si člověk musí zvyknout. „Italové mají takových chutí víc než kterýkoli jiný národ,“ poznamenává Ed. Když jsem poprvé okusila bylinný likér Cynar a zjistila, že chutná po artyčocích, vybavila se mi scéna z dětství, jak mě maminka honí po domě se lžící sirupu proti kašli. Dokonce i pomerančová limonáda má na nálepce napsáno „amara“. V obchodě s čerstvými těstovinami, pasta fresca, prodávají ravioli plněné ricottou a planým brutnákem – borragine. Náplně, ve kterých je základní ingrediencí ricotta, bývají obvykle jemné. Ravioli s brutnákem vám opravdu pošimrají chuťové pohárky na jazyku. Pampelišky, vodnice a nejrůznější další kořínky a oddenky mají na jaře zelenou. Dokonce i ty nenáviděné bodláky, se kterými celé léto na svažitých terasách bojujeme, chutnají skvěle, když je vyrýpneme ještě dřív, než se úplně rozvinou první listy, lehce povaříme a zamícháme do rizota nebo těstovin posypaných praženými piniovými semínky.

Další zelenina, kterou neznám a na první pohled mi připadala zvláštní, jsou agretti, slanobýl. Velmi pravděpodobně se musí vyskytovat i v Americe, ale já jsem ji viděla poprvé v životě až v Itálii. Prodává se ve svazečcích převázaných jedním stonkem a připomíná trávu, jakou by člověk spíš nabídl koním. Připravuje se tak, že se krátce a prudce povaří ve vodě a pak osmahne na oleji, osolí a opepří. Moje první reakce při spatření svazečků agretti na trhu byla: aha, zase nějaká tradiční zelenina. Při vaření vydává zvláštní bahnitý pach podobný zemité vůni, jako když se vaří řepa, jen o něco svěžejší. Italská přítelkyně mi doporučila kápnout do vody citrón, ale jakmile jsem tu vůni ucítila, chtěla jsem ochutnat agretti jen tak, bez ničeho. Protože stébla této „trávy“ jsou asi stejně silná jako tenké špagety vermicelli, zkusila jsem je s nimi smíchat a přidat kousky parmezánu. Chutí se nejvíc blíží špenátu, ale navíc k charakteristické kovové příchuti je z nich cítit šťavnatá, svěží jarní energie.

Bylo pro mě velkým překvapením, když jsem zjistila, že legendární divoký chřest také chutná hořce. Naše sousedka Chiara právě na své zahradě sklízí hrstičku tenkých výhonků. Rozhrne tuhé stonky a odhalí rostlinu, která připomíná obyčejné, nevyšlechtěné kapradí. Výmluvně – přesněji řečeno výmluvnými gesty – nám líčí, jak dobrá je frittata s nadrobno nasekaným divokým chřestem. Rychlý pohyb, jako by si před ústy zapínala zip, znamená, že je to skutečná delikatesa. Kdyby si přiložila palec k tváři a pěstí otáčela dopředu a dozadu, znamenalo by to, že nemá slov, jak by nám popsala takovou dobrotu.

Ten ranní vetřelec na terase měl nepochybně spadeno na divoký chřest. A někdo podnikl nájezd i na naše narcisy. Poté co jsme celé dopoledne v obchodech vybírali obkládačky a další nezbytnosti do nové koupelny, kterou hodláme v létě přestavět, po návratu domů zjišťujeme, že na stráni chybí na dvě stě žlutých „trombónů“. Pro nás tam zbylo jen pár zvadlých a odkvetlých chudáčků.

Navečer vídám všude podél cest ženy, v ruce hůl a igelitovou tašku, jak sbírají divoký chřest a planě rostoucí hořké byliny a trávy, kterým se tady říká mescolanza neboli směsice, z nichž pak večer připravují salát. Já tenhle insalata mista, který je tu všude kolem k mání, teprve poznávám. Patří do něj tarassaco, pampeliška, několik druhů čekanky, brutnák, barba di frate – mnišské vousy – a spousta dalších bylin.

A co ještě jim nadouvá tašky? Proč se každou chvíli zastaví, upřeně zkoumají půdu pod nohama a dloubají do ní hůlkou? Pak se sehnou a něco vyhrabou nebo uříznou kapesním nožíkem – pár kořínků, hrst lístků, plodnici houby – a jdou zase dál. Viděli jsme i městsky oblečené lidi, jak zastaví auto, vyběhnou po svahu, a když po chvíli seběhnou zpátky, třímají v ruce kytičku máty nebo fenyklu pod pečínku nebo mávají nějakou léčivou rostlinou, které se ještě z kořínků drolí hlína.

I já se vydávám na lov chřestu. Ed mi seřízne hůlku, která se nám oběma jeví dokonalá, kouzelný proutek, jako bych chtěla hledat vodu. Je to zvláštní, jak mohou být určité věci očím neviditelné, ale jakmile vás na ně někdo upozorní, vidíte je všude. Na našich horních terasách rostou pichlavé stonky chřestu, kam člověk pohlédne. Mám dojem, že si s oblibou vybírají místa pod stromy nebo na svahu. Rychle se učím pátrat v zastrčených zákoutích, i když občas se najde ochmýřený odrodilec i uprostřed volné plochy. Obvykle se mi k tmavým špičatým bodcům vyrážejícím tu a tam z hlíny připlete do dlaně chomáč plevele. Chřest se musel stát součástí potravního řetězce poměrně záhy. Vyšlechtěné odrůdy, navzdory nejrůznějším elegantním kuchyňským úpravám, pořád vyhlížejí dost primitivně, a divoké rostliny tím víc. Některé výhonky jsou tenounké jako nitka a hrají všemi odstíny od modrozelené po temně fialovou. A trny, kterými si musí proklestit cestu vaše ruka, jsou ostré jako jehla. Je to nimravá práce, ale uspokojivá.

Uvařím svých třicet výhonků jako přílohu k pečenému kuřeti, ale ani jednoho z nás trpká chuť připomínající lektvar neuchvátí. Pak uvidím na tržišti podivnou stařenu, sotva metr dvacet vysokou, která nabízí divoký chřest v kornoutech z novin. Vypadá, jako by právě vystoupila z nějaké pohádky a zaskřehotala: „Pojďte se mnou do lesa, dětičky.“ Místo toho opakuje „Genuino, genuino“. Pravý, poctivý. „Patnáct tisíc lire“ (asi devět dolarů). Protože tuším, že brzy už takové babky na tržišti neuvidím, podávám jí žádaný obnos. Abych měla důvod zůstat ještě chvíli v její blízkosti, ptám se, jak mám chřest připravit. Stejně jako naše sousedka ho má nejradši nadrobno nasekaný v omeletě.

Ed tedy vyrobí frittatu, řádně okořeněnou mladým česnekem, ve kterém se chuť chřestu téměř ztratí, jen občas nám mezi zuby křupne mladý stonek.

Na ulici v Arezzu natrefím na další z těchto lesních ženštin. Při pohledu na ni se mi vybaví slovo strega, čarodějnice nebo kouzelnice, pradávná studnice moudrostí Jihu. Kdo by odolal? Kupuji svazek výhonků i z jejího košíku. Na dně zahlédnu ležet nůž se srpkovitým ostřím, stářím vybroušeným dotenka. Stařena je téměř bezzubá, na sobě má několik vrstev svetrů, z vlny jí vyčuhují stébla slámy. „Kde jste ho nasbírala tolik?“ ptám se. Ona však jen přiloží prst na rty; to je tajemství. Belhá se pryč a já si všimnu, že má na nohou zářivě bílé tenisky. Zamíří do podloubí na korze, kde si od ní elegantní obchodníci v kavárně kupují svazečky chřestu jako šílení.

Obvykle připravuji chřest v troubě – rozložím výhonky na pečicí papír, pokapu je olejem, osolím, opepřím a krátce zapeču. Podle mě takhle chutná nejlépe. Nepřijde do styku s vodou a uchová si veškerou svěžest a konzistenci, aniž by chutnal vodovitě, a co je horší, povadle. Když jsem však takhle připravila divoký chřest, úplně v troubě zdřevěněl, takže jsem se ho naučila mírně podusit v páře a pak zlehka orestovat na olivovém oleji. Úspěch spočívá v kvalitě oleje; není-li k dispozici ten nejlepší, volila bych raději máslo. Při každém soustu si pak představuji tu stařenu putující po kopcích, na tajných místech na svazích nad vinicemi – kolik let už provádí tento odvěký rituál, v jisté dlani svírá svůj zahnutý nůž.

Když zavedu Beppeho, našeho mistra v prořezávání vinné révy, aby se podíval na místa, kde nám roste chřest, tváří se potěšeně. Odstraňuje suché ohnuté výhonky. „Takhle, odříznout hodně hluboko až v zemi, a napřesrok vyžene spoustu mladých,“ vysvětluje. Když se shýbne blíž, aby mi to ukázal, zjistí, že někdo už začal rostliny omlazovat před ním. Staré stvoly nejsou ulámané, ale šikmo seříznuté nožem. Že by onen záhadný návštěvník? Nebo duch někoho, kdo zde bydlel před sto lety a chodí každé jaro svou domovinu navštěvovat? Anebo přičinlivá babka, která pak chřest prodává na trhu spolu s narcisy? Stařenka se zahnutým nožem? Beppe si vloží zelené stéblo do úst a jedno mi podá: snad abych si nabrousila zuby. Žvýkám a začínám téhle jarní lahůdce přicházet na chuť.

Během předchozích vánočních pobytů v Toskánsku jsem s překvapením objevovala, jak velmi se zimní pokrmy liší od jídel, na která jsem byla zvyklá z léta, kdy sem jezdíme nejčastěji. Teď, s postupujícím jarem, mi téměř každý den přináší něco nového. V mém oblíbeném zelinářství Mattea a Gabrielly zahlédnu košík s čímsi neznámým, co jsem ještě nikdy v životě neviděla. Svrasklé trpasličí kiwi? Plesnivé vlašské ořechy? Ne, to je mandorline, vysvětluje mi Matteo, specialita z Val di Chiana, rozlehlého údolí pod Cortonou. Uchopí jeden plod a zakousne se do něj, pak mi nabídne košík, abych také ukusila. Ovšem, hořké a kyselé, chutí nepřipomíná nic, co bych kdy jedla, ale okamžitě vím, že si tuhle novou mandli ve slupce zamiluji. Matteo zvolna pojídá celý plod, chlupatou slupičku i vnitřek, vychutnává si lahodné křupnutí. Pod šedozeleným vnějším kožíškem se nachází druhá, jasně zelená vrstva, pod ní žlutá dužina a v ní křehký zárodek jádra, ještě měkký, se sotva patrným náznakem mandlové vůně.

Doma se jdu podívat na naše vlastní plané mandloně, ale žádná podle všeho není ta správná mandorline. Skořápky již začínají tvrdnout. Rozbiju jednu kamenem a ochutnám jádro: nádech růže, nádech broskve a zvláštní aróma, které mi připomíná, že mandle obsahují kyanovodík. Zralé plody si všechny tyto lahodné vůně uchovají a zbytkový obsah kyseliny kyanovodíkové způsobuje jejich charakteristickou nahořklost.

Zdejší kraj mě neustále překvapuje. Po sedmi letech si myslím, že už ho znám, ale najednou je všechno jinak. Jako žasnoucí divák hledím na dary ročních dob. Na terasách se právě chystají na svůj debut celé záplavy planých kosatců. I o ty se dělíme s naším pytlákem, a také s ježky, kteří hodují na jejich oddencích. Kosatec, symbol Florencie, se v Toskánsku pěstuje odnepaměti: ze sušených oddenků se získává výtažek, který se používá ve voňavkářství pro svou smyslnou vůni temně fialových hroznů. Připadá mi zvláštní, že tady roste divoce. V San Francisku si v supermarketu kupuji útlé kytice po pěti, na nichž jsou sotva patrná poupata, jako by se ostýchala rozevřít. Tady skoro nevěřím svým očím, když vidím ty nedohledné, ochotně a štědře kvetoucí lány.

Vracíme se z chřestové výpravy zpátky do domu a Beppe cestou utrhne štíhlou rostlinu s tuhými listy. „Tohle si uvařte. Pročistí vám játra.“

„Jak se to jmenuje?“

„Teď si zrovna nevzpomenu. Podívejte.“ Ukáže prstem na rozvíjející se kapradinu s drobnými vějířovitými lístky. „Morroncello.“ Netuším, co by to mohlo být. Ani slovník mi nepomůže. Ochutnám – další jarní zelená zelenina.

Časně ráno slyším z cesty pod domem hlasy, a když vyhlédnu z okna, vidím tři sběračky, jak ukazují kamsi směrem k naší zahradě. Asi vidí nějakou novou bylinu, říkám si. Stojí tam dost dlouho a nezdá se, že by měly v úmyslu začít šplhat do stráně. Nakonec odejdou.

Oblékám se a najednou zaslechnu skřípění brzd a zatroubení, ale když se podívám z okna, vidím jen modrý fiat ujíždějící dolů k městu. Chystáme se dnes zajet do Petroia, kde se vyrábějí ručně dělané květináče z pálené hlíny. Vyjedeme z brány a najednou se mi něco nezdá. Po dalších pár metrech vidím, že silnice před námi je plná velkých kamenů. Podíváme se nahoru. Část vysoké kamenné zdi, která podpírá stinnou polovinu naší zahrady, se v noci zřítila a ve zdi teď zeje bezmála pět metrů široká díra, ohavná jako vylomený přední zub. Odkutálíme kameny ze silnice a jdeme si prohlédnout tu zkázu. Roztomilé svěží jarní potůčky z kopců nasytily půdu a podmáčely zeď. Ze skříní jukají kostlivci. Lajdácký stavitel, kterého jsme si před šesti lety najali na opravu hlavní terasy, nenechal v opěrné zdi dostatečný počet drenážních otvorů. Náš dlouhý žlutý zahradní stůl se vratce kymácí nad trhlinou.

Telefonujeme svému osvědčenému Primovi a ten okamžitě přijede. „Ech,“ pokrčí rameny. „Zdi padají.“ Jde s námi do domu a volá svou partu zedníků.

Nevíme, jak bychom jim mohli být platní, a tak se vypravíme do Petroia v provincii Siena. Máme v úmyslu nakoupit velké terakotové květináče na zídky podél teras – tedy na ty, které dosud stojí. Ze všeho nejdřív si chceme dát ve středověkém horském městečku něco k pití, ale všude je zavřeno a naše auto se jen s obtížemi proplétá těmi nejužšími uličkami, jaké jsme kdy viděli. Hned za městem nalezneme několik dílen a v nich stovky květináčů všech tvarů a velikostí, některé velké jako u nás v Kalifornii vany. Vybrali jsme si továrničku, kde se výrobky dosud dělají ručně. Už dříve jsme si nakoupili květináče vyráběné průmyslově a i ty jsou hezké. Vyjde nám vstříc muž s pletí stejného cihlového odstínu jako jeho zboží a tváří se zmateně. Ptáme se, jestli se u něj můžeme porozhlédnout, a on odpovídá, že prodává jen ve velkém. Naštěstí o svých výrobcích rád vypráví. Zavede nás do skladiště nad pecemi, kde je horko jako v sauně. Prohlížíme si džbány na olivový olej uvnitř potažené glazurou. Vyrábějí se v nejrůznějších velikostech. Jsou tu nejrůznější truhlíky na bylinky, zahradní sloupky, sluneční hodiny, klasické vázy a amfory. A dlouhé řady květináčů všech známých i neznámých tvarů. Mají nádherně teplou medovou barvu a všechny jsou vyráběné ručně, proto mají oblé hrany a čas od času je na nich vidět otisk palce. Náš původce nám ukazuje na spodní straně iniciály nebo značku dělníka, který je vyráběl.

Když se sehne, aby jednu nádobu posunul, vyklouznou mu z kapsičky brýle. Jedno sklíčko vypadne z obroučky, ale naštěstí se nerozbije. Společně zaklekáme do jemného cihlového prachu a hledáme malinký šroubeček. Po chvíli to majitel továrničky i já vzdáváme, ale Ed vytrvá a konečně šroubeček najde zakutálený o kus dál ve stínu. Nehtem malíčku ho zašroubuje a brýle jsou spraveny. Děkujeme našemu průvodci, že nám věnoval tolik času, a chystáme se k odchodu.

„Počkejte, kolik květináčů jste vlastně chtěli?“ zeptá se.

„Jen pár – na květiny v našem domě.“

„Nechcete je dál prodávat?“

„Jistěže ne. Tak tři nebo čtyři.“

„No, neměl bych to dělat, ale tři nebo čtyři, to nemůže nikomu vadit, že?“ Přinese nám ceník a říká, abychom si odečetli čtyřicet procent. Vybereme si jednu velkou vázu, která se bude hodit ke třem, které už na zdi stojí, a pak ještě tři květináče zdobené proplétanými girlandami. Když chceme zaplatit, zjišťujeme, že nemáme dost peněz. Muž nám říká, že ve městě je bankomat, takže se vydáváme zpátky do labyrintu křivolakých uliček, jen tentokrát zaparkujeme před branami a dovnitř jdeme pěšky. Městečko je sotva větší než rozsáhlejší hrad. Ulice jsou liduprázdné. Procházíme malinkým náměstím, ale žádnou banku nevidíme. Nejstarší kostel San Giorgio je zamčený. Zahlédneme muže venčícího psa, a ten nás konečně zavede k domovním dveřím, které bychom sami nikdy nenašli. Nikde žádný nápis a bankomat je ukrytý v malém nenápadném výklenku.

Vracíme se zpátky do továrničky, kde nám majitel pomáhá naložit květináče do auta. Vydáváme se na zpáteční cestu a já po chvíli vylovím zpod sedadla mapu. „Jsme kousek od Abbadia a Sicille, což kdysi údajně býval útulek s hostincem pro poutníky na cestě do Svaté země. Ve zdi má zasazen maltézský kříž a erb řádu templářů –“

„Jednou se k té zdi vrátit musíme, nemyslíš?“ přeruší mě Ed. Nemám co odpovědět.

Primova parta plní korbu malé dodávky, které se italsky říká Ape neboli „včela“, oblíbeného a šikovného vozítka na způsob skútru s úložným prostorem. Zřícené kameny jsou úhledně srovnané a vedle leží naskládané pytle cementu. Nová spodní řada už je vyzděná, mezi velkými kameny jsou vynechané klínovité otvory, kudy bude moci z teras odtékat voda. Nahoře pak zjišťujeme, že dělníci vykopali příkopy a položili trubky ze svahu až ke kraji terasy. Zamířím oběma ukazováčky do země. „Ať se to tady už nestane. Nikdy.“ Velmi užitečné gesto.

Potůčky konečně mají kudy odtékat, na kraji terasy se dokonce tvoří několik vodopádů. Boříme se až po kotníky. „Tutto bagnato,“ poznamenává Primo, všechno je podmáčené. Všichni kolemjdoucí se zastavují a prohlížejí si zkázu. Jedna žena vypráví, jak zde před mnoha lety spadla do studny malá holčička a utonula; v noci je prý v domě slyšet její pláč. Není to příjemná představa. „Proto byl ten dům třicet let opuštěný. Když jsem byla malá, bála jsem se večer chodit okolo.“

„My jsme nikdy žádný pláč neslyšeli,“ říká Ed. Mrzí mě, že nám to říkala. Jsem si jistá, že až budu v domě sama, budu neustále dávat pozor, jestli něco neuslyším.

Když odejde, Primo poznamená: „Ve všech starých domech straší.“ Pokrčí rameny a obrátí ruce dlaněmi vzhůru. „Duchové nic nedělají. Horší je to s vodou.“

V noci se probudím, ale všude je ticho, slyším jen, jak do příkopu šplouchavě crčí naše malé Niagary.

Sfuso: stáčené víno

Gita, výlet, jedno z mých oblíbených slov. Ráno jsem čekala, že Ed vyrazí s motyčkou na olivové terasy, ale on místo toho vzhlédl od Encyklopedie italských vín Burtona Andersona, kterou si s oblibou čítá u snídaně, a prohlásil: „Co kdybychom si zajeli do Montepulciana? Začíná nám docházet víno.“

„Skvělé. Zastavíme se v zahradnictví a koupíme olověnec, který chci zasadit pod lísku. A můžeme se stavit na statku pro čerstvou ricottu.“

Není tohle ten pravý důvod, proč jsme do Itálie přišli? Během let, kdy jsme dům renovovali, jsem občas mívala pocit, že sem jezdím jen škubat ze zdí břečťan a vytrhávat a pokládat nové podlahy. Teď, když jsou hlavní práce za námi, je konečně dům – no, není hotový, ale rozhodně víc připomíná domov.

Hodláme doplnit zásoby stáčeného vína. Na mnoha vinicích si majitelé vyrábějí víno pro svou vlastní spotřebu, své přátele a místní zákazníky. Toskánci běžně doma nepijí víno prodávané v lahvích; pokud si je nevyrábějí sami, nebo někoho, kdo si je sám vyrábí, neznají, kupují si sfuso neboli víno stáčené. Ed vymyje náš obrovský demižon ze zeleného skla a lesklý nerezový kanystr s červeným kohoutkem, který k mé lítosti zřejmě tradiční nádoby brzy nahradí.

Abychom víno uchránili styku se vzduchem, naučili jsme se nalít nahoru lžíci olivového oleje, který se rozlije po hladině, a teprve pak do hrdla zarazit korkovou zátku velkou jako pěst. Nový plechový kanystr má uvnitř ploché víko, které na víně plave. Kolem okrajů se nalije troška neutrálního oleje, kterým se škvírka mezi „pokličkou“ a stranami kanystru „zapečetí“. Úplně navrch pak přijde druhé, těsně doléhající víko. Jakmile dole otevřeme kohoutek a začneme vypouštět víno do džbánu, vnitřní poklička klesá současně s hladinou a nepustí k vínu vzduch.

Má-li rodina pro svou potřebu sedm nebo osm demižonů, obvykle je skladuje ve speciální chladné místnosti – cantině – a jednotlivé demižony se otevírají postupně. I my to děláme stejně: postavíme demižon na stůl, odzátkujeme a přelijeme z něj víno do prázdných lahví od vína pomocí trychtýře, načež každou láhev opět „zapečetíme“ olivovým olejem a zazátkujeme. Přestože jsme postupně mistrovsky zvládli trik, jak po otevření olej z láhve ladným pohybem odstříknout, pokaždé tam pár kapek zbude. Dva demižony jsem už odsoudila jen k dekorativní funkci v rozích jídelny. Naše tři jsme kdysi našli odložené u nádoby na tříděný odpad; někdo další už to také vzdal. Jak je ale mohl vyhodit? Miluji jejich plné, oblé tvary, těhotné břicho ze zeleného skla se zatavenými bublinkami. Vydrhli jsme je speciálními kartáči a koupili nové zátky. „Opravdu chceš s sebou brát demižony?“ váhám.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy La bella Toscana.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.