Katja Millay

MOŘE KLIDU

2013

Při památce mého otce.

Protože on to říkal.

Prolog

Nenávidím svoji levou ruku. Nesnáším už jenom to, že se na ni musím dívat. Nenávidím, jak sebou cuká a třese se a připomíná mi, že moje já je pryč. Ale i tak se na ni pořád dívám, protože mi připomíná, že toho kluka, co mi všechno vzal, jednou najdu. Zabiju ho za to, že zabil mě, a zabiju ho schválně levou rukou.

1. kapitola

Nastya

Umírání není tak hrozné, když už to máte jednou za sebou.

A já mám.

Smrti už se nebojím.

Bojím se všeho ostatního.

Srpen na Floridě, to jsou tři věci: horko, dusné vlhko a škola. Škola. Ve škole jsem nebyla víc než dva roky. Pokud teda člověk nepovažuje za školní lavici kuchyňský stůl a za učitelku mámu, která vás učí doma, a to já nepovažuju. Je pátek. V pondělí mám jít do prváku posledního stupně, ale ještě jsem se nebyla zapsat. Jestli nepůjdu dneska, nebudu mít v pondělí ráno rozvrh a budu si na něj muset počkat na sekretariátu. Myslím, že bez té klasické scény filmu z osmdesátých let, kdy přijdu první den školy do třídy pozdě a všichni se na mě dívají, bych se radši obešla. I když by to nebylo to nejhorší, co se mi kdy stalo, stejně by to byl trapas.

Teta zajíždí na parkoviště Mill Creek Community High School a já na sedadle spolujezdce s ní. Je to klasická tuctová střední škola jako vystřižená podle šablony. Kromě vybledlé fasády a nápisu nad dveřmi je to dokonalá kopie té, do které jsem chodila naposled. Margot – nechce, abych jí říkala teto, protože se pak cítí stará – právě vypnula rádio, které řvalo celou cestu sem. Naštěstí je to kousek, protože hlasité zvuky mě dokážou hodně rychle vytočit. Nejde vlastně o zvuk jako takový, ale že je nahlas. Kvůli hlasitým zvukům člověk neslyší ty tiché, což jsou ty, kterých by se měl bát. Teď jsem to zvládla, protože jsme byly v autě a tam se obecně cítím v bezpečí. Venku je to ale něco jiného. Venku se v bezpečí necítím nikdy.

„Tvá matka čeká, že až to budeme mít za sebou, tak jí zavoláš,“ říká Margot. Moje matka čeká spoustu věcí, které nikdy nedostane. V tomhle případě není jeden telefon taková hrůza, ale to ještě neznamená, že zavolám. „Tak jí pošli aspoň zprávu. Čtyři slova. Zapsaná. Všechno v pohodě. A kdybys chtěla být zvlášť velkorysá, mohla bys dokonce přidat jeden z těch veselých obličejíčků.“

Dívám se na ni koutkem oka, aniž bych otočila hlavu. Margot je o dobrých deset let mladší než moje máma a je prakticky v každém ohledu její pravý opak. Dokonce jí ani není fyzicky podobná, což znamená, že si nejsme podobné ani my dvě, protože já jsem moje máma jako přes kopírák. Margot je špinavá blondýna s modrýma očima a prakticky stále opálenou pokožkou, protože dělá vlastně jenom noční a přes den se válí u bazénu, i když by jako zdravotní sestra měla vědět, že to není zdravé. Moje kůže je bledá, oči tmavě hnědé a vlasy dlouhé, vlnité, a hlavně skoro úplně černé. Ona vypadá jako z reklamy na opalovací krém, já – jako bych vylezla z rakve. Lidi by museli být blbí, aby si mysleli, že jsme příbuzné, i když tohle je jedna z mála věcí týkajících se mé osoby, které jsou skutečně pravda.

Ještě pořád se usmívá, spokojená sama se sebou, že i když mě možná nepřesvědčila, abych se smířila s mámou, tak ve mně alespoň vzbudila pocit viny. Nemít ráda Margot je nemožné, i když se hodně, hodně snažíte, což znamená, že ji tak trochu nesnáším, protože já mezi tyhle lidi nikdy patřit nebudu. Vzala mě k sobě, protože jsem neměla kam jít, protože nikde jinde nevydržím. Naštěstí pro ni mě opravdu uvidí jen ve dveřích, protože až začne škola, doma se prakticky nepotkáme. A stejně pochybuju, že vzít si k sobě prakticky neustále mrzutou, zahořklou teenagerku je smyslem života svobodné ženy po třicítce. Já bych něco takového neudělala, ale já asi nejsem moc dobrý člověk. Možná proto utíkám, co mi nohy stačí, od všech, kdo mě mají nejvíc rádi. Kdyby to jenom trochu šlo, byla bych sama. Fakt bych radši byla sama, než předstírat, že jsem v pořádku. Tuhle možnost mi ale nedali a já jsem ráda aspoň za to, že jsem s někým, kdo mě až tak nemiluje. Vlastně jsem Margot vděčná, což jí ovšem nikdy neřeknu. Ne že bych jí vůbec někdy něco říkala. Neříkám.

Vcházím dovnitř a zjišťuju, že registrační místnost je jeden velký chaos. Telefony zvoní, kopírky jedou, všude hlasy. U pultu se už vytvořily tři dlouhé fronty. Nevím, do které se postavit, takže si vybírám tu nejblíž dveří a doufám. Margot se vmáčkla dovnitř za mnou a ihned mě bere bokem, kolem všech čekajících, přímo k recepční. Má štěstí, že jsem ji viděla, jinak by skončila tváří na zemi s mým kolenem zaraženým do zad hned poté, co mě chytila za paži.

„Máme schůzku s panem ředitelem Armourem,“ pronáší autoritativně. Margot, zákonný zástupce. Dneska hraje mou matku. Tuhle její stránku obvykle nevídám. Dává přednost roli supertety. Svoje děti nemá, takže tohle trochu tahá z paty. Já jsem vůbec netušila, že máme domluvenou schůzku, ale teď mi to dává smysl. Recepční, nerudně vyhlížející padesátnice, ukazuje na dvě židle vedle zavřených dveří z tmavého masivního dřeva.

Čekáme jen pár minut a zatím si mě nikdo nevšímá a vlastně mě snad ani vůbec nebere na vědomí. Anonymita je pěkná věc. Jak dlouho mi to asi tak vydrží? Dívám se na sebe. Nemůžu říct, že bych se na dnešek zrovna vyfikla. Měla jsem za to, že vpadneme dovnitř, vyplníme papíry, odevzdáme záznamy o očkování a to bude všecko. Takové davy mačkajících se studentů jsem nečekala. Mám na sobě rifle a černé tričko s véčkem, obojí o trošku – tak jo, o hodně – těsnější, než by bylo nutné, ale jinak zcela neutrální. Akorát na botách jsem si dala záležet. Černé lodičky na vysokém podpatku. Šílených dvanáct centimetrů. Nemám je ani tak proto, abych vypadala vyšší, i když to bych vážně potřebovala, ale spíš na efekt. Dneska bych se s nimi netrápila, ale potřebovala jsem trénovat. V poslední době už na nich držím balanc mnohem lépe, ale říkala jsem si, že malé opáčko neuškodí. První den školy bych ráda absolvovala bez trapasu.

Mrkám na hodiny na stěně. Vteřinová ručička mi buší do hlavy, i když ji ve všem tom okolním rámusu přirozeně nemůžu slyšet. Kdybych tak dokázala ten hluk vypnout. Vytáčí mě. Je tu příliš mnoho zvuků najednou a můj mozek se je pokouší od sebe oddělit, udělat z nich malé komínky, jenže to nejde. Jako by někdo všechny ty kopírky a hlasy přetavil do jedné slitiny. Podvědomě zatínám ruku v pěst a doufám, že nás brzo zavolají dovnitř.

O pár minut později, což mi ovšem připadá spíš jako po pár hodinách, se těžké dřevěné dveře konečně otevírají a dovnitř nás zve nějaký chlap kolem čtyřicítky ve špatně padnoucí košili a s kravatou. Když pominu oblečení, nevypadá vlastně špatně. Na ředitele až moc dobře. Vlídně se na nás usmívá a sedá si za stůl do trochu příliš velkého koženého křesla. Stůl je impozantní. Na tuhle pracovnu také příliš velký. Veškerý nábytek zde má zjevně vyvolávat v návštěvnících pocit, že jsou malincí, na rozdíl od ředitele. Ještě ani nic neřekl a já už jsem si ho zaškatulkovala jako měkkotu. Doufám, že mám pravdu. Budu ho potřebovat.

Usazuju se na jednu ze dvou identických, vínově červených kožených židlí naproti panu Armourovi. Margot sedá vedle mě a začíná s klasickými kydy. Pár minut zvládám poslouchat, jak mu s citem vysvětluje, v jaké jsem výjimečné situaci. To má teda pravdu. Když se teta pustí do detailů, všímám si, že ředitel stáčí pohled na mě. Když si mě prohlíží, jako by trochu vytřeštil oči a já v nich vidím záblesk pochopení. Ano, jsem to já. Pamatuje se na mě. Kdybych se dostala ještě dál odtud, tohle by nebylo nutné. Moje jméno by nikomu nic neříkalo a tvář ještě míň. Tady jsem ale jenom dvě hodiny od epicentra, a jestli si jen jediný člověk všechno spojí, budu tam, kde jsem byla. To nemůžu riskovat, takže proto sedíme tady, v pracovně pana Armoura, tři dny před začátkem prváku. Tomu se říká za pět minut dvanáct. Aspoň tohle ale není moje vina. Moji rodiče proti stěhování bojovali do poslední chvíle, až nakonec povolili. Částečně za to asi můžu poděkovat Margot. Myslím ale, že taky trochu pomohlo, že jsem otci zlomila srdce. A všichni už asi byli unavení.

Přestala jsem úplně vnímat, o čem se ti dva baví, a místo toho zkoumám Armourovu pracovnu. Není tu prakticky nic bezúčelného, snad kromě pár květin, které vypadají, že by potřebovaly zalít, a několika rodinných fotek. Na zdi diplom z Michiganské univerzity. Jmenuje se Alvis. Ty vole. Jak se někdo může jmenovat Alvis? Myslím, že to ani nic neznamená, ale rozhodně se pak podívám. Přemýšlím, odkud takové jméno může být, když najednou vidím, jak Margot vytahuje nějakou složku a podává mu ji. Záznamy od doktora. Hodně záznamů. Zatímco si je prochází, moje oči upoutá staromódní kovové ořezávátko na tužky připevněné ke stolu. Připadá mi divné. Stůl je drahý, z módního třešňového dřeva, ani v nejmenším podobný těm dřevotřískovým šmejdům, jaké dostávají učitelé do kabinetů. Nechápu, jak si někdo může na takový stůl přidělat takové předpotopní ořezávátko. Nemůžu myslet na nic jiného. Kdybych se tak jen mohla zeptat. Zaměřuji se na díry na tužky různé velikosti seřazené do kruhu a přemýšlím, jestli by mi se do některé z nich vešel malíček. Právě se ve svých úvahách dostávám k tomu, jak by to asi bolelo a kolik by teklo krve, když najednou registruji změnu v ředitelově tónu.

„Vůbec ne?“ Zní nervózně.

„Vůbec ne,“ potvrzuje Margot. Jde přímo za svým.

„Chápu. Uděláme, co půjde. Postarám se, aby všichni její vyučující byli do pondělí o všem informováni. Už si vyplnila žádost na předměty?“ Čímž jsme se plynule a nezadržitelně dostali do fáze, kdy o mně začal mluvit, jako bych tu nebyla. Margot mu podává formulář a on ho rychle prochází. „Dám to na studijní, aby z toho do pondělí ráno připravili rozvrh. Ale neslibuji, že všechny tyhle volitelné předměty bude mít. Většina tříd už je plná.“

„Chápeme to. Jsem si jistá, že uděláte, co půjde. Vážíme si vaší vstřícnosti a samozřejmě také diskrétnosti,“ dodává Margot. Je to varování. Jeď, Margot. Myslím ale, že na tohohle je to trochu plýtvání. Mám pocit, že nám opravdu chce pomoct. Navíc myslím, že je ze mě nervózní, což znamená, že mě bude chtít vídat co nejmíň.

Pan Armour nás doprovází ke dveřím, podává si s Margot ruku a na mě téměř neznatelně kývá s křečovitým úsměvem, který může znamenat lítost nebo taky opovržení. Pak zase stejně rychle obrací pohled dopředu. Jde s námi zpátky do toho chaosu v registrační místnosti a žádá nás, abychom počkaly, zatímco míří kamsi do chodby na studijní s mými papíry.

Rozhlížím se a vidím, že v řadě stojí několik lidí, které jsem tam viděla už prve. Děkuji kterémukoli bohu, který na mě ještě nezanevřel, že existují domluvené schůzky. Radši bych jazykem čistila chemický záchod, než abych musela strávit další minutu v téhle kakofonii. Stojíme u stěny, co možná nejvíc stranou od všech. Už tu nejsou žádné volné židle. Dívám se na začátek fronty, kde právě Ken v životní velikosti a ve verzi špinavě blond hází ten nejsvůdnější úsměv na paní Nepříjemnou za přepážkou. Klukova strategie je zjevně úspěšná a paní Nepříjemná roztává. Nemám jí to za zlé. Je to ten typ hezouna, který umí udělat ze sebevědomých žen nepoužitelné mrkací panenky. Snažím se vyfiltrovat jejich rozhovor. Něco ohledně místa pomocné síly v kanceláři. Jééé, to je ale parchant líná. Naklání hlavu na stranu a říká něco, čemu se paní Nepříjemná zasměje, aby následně rezignovaně zavrtěla hlavou. Vyhrál, ať už to znamená cokoli. Vnímám nepatrnou změnu v jeho pohledu. Ví to. Skoro na mě udělal dojem. Zatímco čeká, otevřou se dveře, dovnitř vchází neskutečně nádherná dívka a zkoumá místnost pohledem, dokud se jí oči nezastaví na něm.

„Drewe!“ zaječí přes všechen hluk, takže se všichni v místnosti otočí. Jako by si jich vůbec nevšimla. „Nebudu sedět celý den v autě! Tak pojď už!“ Prohlížím si ji líp. Blondýna jako on, i když ne úplně. Má světlejší vlasy, jako by byla celé léto na slunku. Je naprosto prvoplánově atraktivní. Na sobě má růžový top, do kterého má rozhodně co dát, a v ruce stejně růžovou kabelku. Oba odstíny jsou tak dokonale sladěné, že to hraničí s posedlostí. Zdá se, že chlapce její podráždění lehce pobavilo. Určitě jeho přítelkyně. Hodí se k sobě. Ken, ze kterého holkám vlhnou kalhotky, v sadě s princeznou Barbie: neskutečné spojení, a k tomu dostanete designovou kabelku a naštvaný pohled! Zvedá prst, aby jí naznačil, že už jenom minutku. Být na jeho místě, volím jiný prst. Při té myšlence se musím pousmát a vidím, že se usmívá i on. Na mě a oči mu šibalsky svítí.

Paní Nepříjemná za ním rychle cosi škrábe na formulář, který pak dole podepisuje. Podává mu ho, ale on se pořád ještě dívá na mě. Ukazuju na ni a zvedám obočí. Copak si nevezmeš, pro co jsi sem přišel? Otáčí se, bere si od ní vyplněný papír, děkuje a mrká. Spiklenecky mrká na sekretářku v přechodu. Je tak průhledný, že je to skoro inspirující. Skoro. Paní znovu zavrtí hlavou a vyhání ho ke dveřím. Dobrá akce, Kene, dobrá akce.

Zatímco jsem se bavila tímhle malým dramatem, šeptala si Margot cosi se ženou, která asi bude vedoucí studijního. Drew, kterému už nemůžu říkat jinak než Ken, pořád stojí u dveří a mluví s pár klukama, co čekají skoro na konci řady. Zajímalo by mě, jestli chce Barbie schválně naštvat. To asi nebude problém.

„Jdeme.“ Margot se najednou zjevuje přede mnou a postrkuje mě ke dveřím.

„Promiňte!“ prořízne vzduch ženský hlas, než se stačíme dostat ven. Všichni v místnosti se naráz otočí a dívají se, jak žena zvedá složku a ukazuje na mě. „Jak se to čte?“

„Nas-ťa,“ slabikuje Margot a já se v duchu krčím, vědoma si najednou všech těch lidí kolem. „Nastya Kashnikovová. Je to rusky.“ Poslední tři slova už jen tak hází přes rameno, zjevně z nějakého důvodu potěšena sama sebou. Vzápětí procházíme dveřmi a v zádech máme pohledy všech uvnitř.

Když dojdeme k autu, hlasitě si oddechne a mění se zpět na Margot, jakou znám. „Tak, jedna překážka za náma. Zatím,“ dodává. Pak nasazuje zářivý americký úsměv. „Zmrzlinu?“ ptá se a vypadá to, že ji potřebuje víc než já. Odpovídám rovněž úsměvem, protože byť je půl jedenácté dopoledne, na takovou otázku existuje jen jediná odpověď.

2. kapitola

Josh

Pondělí, 7:02 ráno. Úplně zbytečný den. Takový bude dnešek i dalších 179 dní školy, co přijdou pak. Kdybych měl čas, asi bych se v tom pocitu ještě chvilku vrtal, ale nemám. Už tak jdu pozdě. Letím do prádelny a ze sušičky, která ještě ani nedojela, tahám něco na sebe. Večer jsem ji zapomněl zapnout. Fakt už nestíhám, takže na sebe za pochodu rvu ještě vlhké rifle a snažím se u toho nesletět. Dneska už by mě nepřekvapilo nic.

Beru ze skříňky hrnek a pokouším se nalít do něj kafe, aniž bych ho vylil na dřez nebo se spálil. Dávám ho na stůl v kuchyni hned vedle krabice od bot plné lékovek a zvedám hlavu přesně v okamžiku, kdy ze svého pokoje vychází děda. Bílé vlasy má tak rozcuchané, že mi na chvilku připadá jako nějaký šílený vědec. Jde nebezpečně pomalu, ale já si moc dobře uvědomuju, že mu nemám nabízet pomoc. To nesnáší. Býval to tvrďák a už není a vnímá to jako tu největší ztrátu.

„Kafe je na stole,“ říkám, beru klíče a mířím ke dveřím. „Už jsem ti i nachystal léky a zapsal je. Bill přijde za hodinu. Zvládneš to tu sám?“

„Nejsem chromý, Joshi,“ skoro na mě zavrčel. Pokouším se neusmát. Je nasraný. Pořádně nasraný. To trošku vrací situaci do normálu.

Během pár vteřin jsem v pick-upu a jedu, ale tak nějak si nejsem jistý, jestli to bude stačit. Nebydlím od školy daleko, ale zaparkovat před ní je první den vždycky maso. Většina učitelů dneska přimhouří oko, ale stejně je to jedno. Po škole mě nikdo z nich nenechá, i když přijdu pozdě. Dupnu na to a o pár minut později už čekám v řadě na parkovišti. Fronta se táhne až na silnici, ale aspoň že se hýbe. Mám za sebou čtyři hodiny spánku a jenom jedno kafe. Ještě jedno s sebou na cestu by teď bodlo, ale prostě nebyl čas ho udělat. Než bych dojel do školy, beztak by mi skončilo v klíně.

Čekám ve frontě, takže tahám z tašky rozvrh a ještě jednou ho kontroluju. Dílny máme až po čtvrté přestávce, ale aspoň že nejsou úplně nakonec. Zbytek dne je mi absolutně volný.

Když se konečně dostanu do kampusu, Drew už stojí venku a obšťastňuje své obvyklé posluchače vymyšlenými historkami z prázdnin. Vím zcela jasně, že kecá kraviny, protože byl většinu léta se mnou a já až moc dobře vím, že jsme vlastně nedělali vůbec nic. Kromě pár dnů, kdy zmizel s tou svojí kočkou, se válel u mě na gauči. Jak ho tak vidím, není kolem nikdo, kdo by měl větší radost, že je zpátky ve škole. Obrátil bych oči v sloup, ale vypadal bych u toho moc jako holka, takže jednoduše hledím před sebe a jdu dál. Když jdu kolem něho, kývne na mně a já mu to oplatím. Budeme mít čas mluvit spolu později. Moc dobře ví, že když je takhle obklíčený, držím se od něho dál. Nikdo jiný mou přítomnost nebere na vědomí, takže jednoduše kráčím s davem a vcházím na hlavní dvůr, zrovna když zvoní.

První tři hodiny jsou jako jedna dlouhá. Prostě poslouchám školení o pravidlech, zapisuju termíny a snažím se zůstat vzhůru. Děda v noci vstával pětkrát, což znamená, že já taky. Fakt budu muset začít víc spát. Za týden už budeš, pomyslím si hořce, ale pak to hned hodím za hlavu.

10:45. První oběd. Nejradši bych šel přímo na dílny. Jíst takhle brzo je humus. Jdu na dvůr a uvelebuju se na nejvzdálenější lavičce od prostředka. Na stejné lavičce, na které sedávám už dva roky. Nikdo mě neprudí, protože je lehčí předstírat, že neexistuju. Radši bych tu půlhodinu zametal piliny, než tu dřepěl, ale v dílně ještě žádné nejsou. Aspoň že takhle brzo ještě nejsou kovové lavičky rozžhavené od slunce. Teď ještě vydržet těch třicet minut, které asi budou tou nejdelší půlhodinou dnešního dne.

Nastya

Přežívám. Přesně tak se teď cítím, ale není to tak hrozné, jak jsem čekala. Spousta lidí mě koutkem oka pozoruje, asi i kvůli tomu, jak jsem oblečená. Nikdo se mnou zatím ale nemluví. Až na Drewa, toho Kena. Na toho jsem narazila hned ráno, ale vlastně o nic nešlo. On mluvil. Já jsem šla dál. On to vzdal. Tak jsem to zvládla až do oběda. Teď přijde skutečný test. Nikdo vlastně ještě neměl pořádnou příležitost začít se sbližovat, takže mi nedělalo problém být neviditelná, ale oběd, to je hodně nehlídaná dimenze pekla. Zdálo by se, že nejlepší bude prostě se všem vyhýbat, ale v určitém okamžiku pohledům a poznámkám neuteču. Osobně bych si radši strčila do zadku kaktus, ale takovou možnost volby zjevně nemám, takže asi jednoduše zatnu zuby a zkusím to přežít. Pak si najdu nějaký prázdný záchod, zkontroluju vlasy a spravím rtěnku – neboli, jak tomu říkáme my zbabělci, schovám se.

Pokouším se nenápadně si zkontrolovat oblečení a přesvědčit se, že žádný kus není nepatřičně posunutý a že mi toho nekouká víc, než jsem měla v úmyslu. Mám stejné podpatky jako v pátek, ale dneska jsem si k nim vzala tílko s hlubokým výstřihem a prakticky neexistující sukni, ve které můj zadek nevypadá vůbec špatně. Vlasy jsem si nechala rozpuštěné, takže mi spadají pod ramena a zároveň schovávají jizvu na čele. Oči jsem zvýraznila silnou černou linkou. Vypadám skoro jako nějaká šlapka a přitahovat to bude zřejmě jenom ty nejprimitivnější lidské tvory. Jako třeba Drewa. Vybavím si, jak mě dneska ráno na chodbě sjel pohledem, a musím se sama pro sebe usmát. Barbie by zuřila.

Neoblíkám se takhle, protože by se mi to líbilo, ani aby na mě lidi čuměli. Jenomže lidi na mě stejně budou čumět, protože jsem divná, a když už na mě budou koukat z blbých důvodů, tak ať aspoň něco vidí. A pár nechtěných pohledů je přijatelná cena za odstrašení všech lidí kolem. Osobně si nemyslím, že by ve škole byla jediná holka, která by se mnou chtěla mluvit, a žádný z kluků, kteří by zájem mít mohli, si asi nebude chtít povídat. No a co? Jestli se mi dostane nějaké nechtěné pozornosti, ať je to radši kvůli zadku než kvůli mojí psychóze a té mojí podělané ruce.

Když jsem odcházela ráno do školy, Margot ještě nebyla doma, jinak by mi asi něco nehezkého řekla. Neměla bych jí to za zlé. Už v první hodině jsem měla pocit, že by mě učitel hned, co prošel dveřmi, kvůli oblečení nejradši naprášil za porušení školního řádu. Jakmile ale našel v seznamu moje jméno, zavedl mě do lavice a zbytek hodiny se na mě ani nepodíval.

Kdyby mě takhle viděla máma před třemi lety, předvedla by klasický rodičovský výstup plný křiku, slz a výčitek a zamkla by mě do pokoje. Dneska by se prostě zatvářila zklamaně a zeptala se, jestli jsem šťastná, a já bych jenom přikývla a lhala, že ano, abychom mohly obě předstírat, že nemáme žádný problém. A asi by vůbec nešlo o šaty, protože oblečení lehké holky by jí rozhodně nevadilo tolik jako make-up. Moje máma svůj obličej miluje. Ne z nějaké nafoukanosti nebo přílišného sebevědomí, spíš z úcty. Je vděčná za to, s čím se narodila. Má na to právo. Je to nádherná tvář, dokonalá a skoro nadpřirozená. Tvář, o jaké lidi skládají písně a básně a sebevrazi píší dopisy na rozloučenou. Je v ní ona exotická krása, kterou bývají posedlí chlapi v romantických knížkách, i když vlastně nemají ponětí, kdo jste zač, protože vás prostě musí mít. Taková je to krása. To je moje máma. Celý život jsem chtěla vypadat jako ona. Někdo říká, že vypadám, a možná je to i pravda, někde hluboko. Ale museli byste ze mě umýt make-up a oblíknout mě jako normální holku, pravý opak toho, jak vypadám teď – jako fracek, kterého policajti právě vytáhli z drogového doupěte. A to by byla svatokrádež.

Máma by zavrtěla hlavou a zklamaně by se na mě podívala, ale dneska už volí důvody ke skutečné hádce velmi obezřetně a tohle by asi nebyl jeden z nich. Možná začíná věřit, že jsem ztracený případ, a to je dobře. Protože jsem. A odešla jsem od ní, aby se s tím mohla smířit. Jsem ztracený případ už hodně dlouho. Je mi z toho smutno kvůli ní, protože za tohle nemůže. Myslela si, že má svůj malý zázrak, a já jsem byla jediná, kdo věděl, že jím teda rozhodně nejsem, i když jsem se kvůli ní snažila. Možná jsem jí ten zázrak nakonec naopak vzala.

Což mě nakonec vrátilo na dvůr, kde pořád čekám stranou od ostatních jako host v nějaké epizodě seriálu Vyhýbání: Střední škola. Měla jsem v úmyslu dostat se sem dřív, než se na oběd nahrnou lidi, ale vzal si mě stranou učitel dějepisu a ty tři minuty nakonec představovaly zásadní rozdíl mezi poloprázdným dvorem a dvorem plným studentů, na který právě zírám. V tuhle chvíli jsem soustředěná konkrétně na cihlově červené kostky, kterýma je celý dvůr dlážděný, a zvažuju, zda bylo skutečně moudré brát si dvanácticentimetrové podpatky. Právě odhaduju, jaké mám šance, že se mi podaří přejít na druhou stranu tak, aby si mé kotníky zachovaly důstojnost, když slyším, jak zprava volá čísi hlas.

Podvědomě se tím směrem otočím, ale okamžitě vím, že jsem to neměla dělat. Majitel toho hlasu sedí na lavičce pár metrů vedle a dívá se na mě. Je pohodlně opřený s nohama mnohem dál od sebe, než by bylo nutné, a tímhle nechutným způsobem dává najevo, na co asi myslí. Usmívá se a já nemůžu popřít, že vypadá dobře, což očividně ví. Kdyby bylo okouzlení sebou samým kolínskou, ten kluk by se asi udusil. Tmavé vlasy. Tmavé oči. Jako já. Mohli bychom klidně být brácha a sestra nebo jeden z těch trapných párečků, které vypadají, jako by měli být brácha a sestra. Štve mě, že jsem se na něho podívala. Když se teď otočím, budu ho ignorovat a vydám se na cestu přes bojiště, můžu si být jistá, že ze mě nespustí oči – stejně jako všichni, kdo sedí na lavičce s ním. A když říkám ze mě, myslím tím z mého zadku. Myšlenky se mi vracejí k nerovné dlažbě. Hlavně žádný stres. Obracím plnou pozornost k následujícímu úkolu, když v tom slyším, jak dodává: „Jestli si nemáš kam sednout, u mě na klíně je místo.“ A je to tu. Ani trochu originální, ani vtipné, ale jeho stejně přitroublí kamarádi se přesto zasmějí. Jakákoli šance, že bychom my dva mohli být příbuzní, právě zmizela. Odlepím se od parapetu a jdu, s pohledem zkušeně upřeným před sebe, jako bych měla jiný cíl než jen přežít těch pár kroků. A to za mnou není ani polovina dne. Čekají mě ještě čtyři ze sedmi hodin podělaného rozvrhu.

Dneska ráno jsem se dostala do školy dost brzo, abych se stihla stavit na sekretariátu pro rozvrh. Jasně, kdybych věděla, co na něm bude, asi bych to ještě odložila. Byl tam zase chaos, ale paní Marschová, zástupkyně, si mě nechala poslat k sobě, abych si rozvrh vyzvedla přímo u ní – další z mnoha bonusů, které přináší skutečnost, že já jsem já.

„Dobré ráno, Nastyo, Nastyo,“ řekla, přičemž vyslovila mé jméno dvěma různými způsoby a nepřítomně se na mě podívala v očekávání, že jí dám najevo, který byl správný. Nedala jsem. Na první den ve škole sedm hodin ráno byla až moc veselá. Rozhodně to bylo nepřirozené. Možná na to mají zástupkyně speciální školení – Jak vyzařovat neadekvátní radost tváří v tvář vyděšeným adolescentům. Normální učitelé na taková školení určitě nechodí, protože ti se ani neobtěžují něco takového předstírat. Polovina z nich se tváří stejně otráveně, jako se já cítím.

Pokynula mi, abych si sedla. Nesedla jsem si. Moje sukně byla moc krátká na to, abych mohla sedět na židli, která není schovaná za stolem. Podala mi mapu kampusu a můj rozvrh. Přeletěla jsem ho a hledala jsem hlavně volitelné předměty, protože jsem věděla, jaké budou ty povinné. To si děláš srandu. Na okamžik jsem byla přesvědčená, že mi musela podat rozvrh někoho jiného, takže jsem se podívala na jméno. Ne, jsem to já. Nebyla jsem si úplně jistá, jaká reakce je v podobné situaci nejlepší. Myslím v situaci, kdy se vesmír rozhodne, že vás zase nakopne do zadku okovanou botou. Brečet nedávalo smysl a kombinace ječení s šíleným smíchem a nadávkami nepřipadala v úvahu, takže zbývala vlastně jen jediná možnost – ohromeně mlčet.

Paní Marshová si určitě všimla mého výrazu. Asi musel být velmi výmluvný, protože se okamžitě pustila do detailního vysvětlování, které obsahovalo všechno, včetně požadavků k závěrečným zkouškám a přeplněných volitelných seminářů. Skoro to znělo, jako že se mi omlouvá, a možná by i měla, protože tohle bylo fakt na pytel, ale já jsem jí skoro chtěla říct, že to je v pořádku, aby se necítila špatně. Přežiju to. Zlomit mě, na to je třeba víc než pár hodin, které budou úplně na prd. Sebrala jsem rozvrh, mapu a ztracenou čest a vyrazila do třídy, přičemž jsem si celou cestu znovu a znovu rozvrh četla. Bohužel, byl pořád stejný.

V tuhle chvíli jsem skoro v polovině. Zatím to nebylo tak hrozné, teda relativně a všechno v mém životě je relativní. Mí učitelé nejsou hrozní. Angličtinářka, slečna McAllisterová, se mi dokonce dívá do očí, jako by mě vyzývala, abych od ní čekala, že se ke mně bude chovat jinak. Líbí se mi. Ale to nejhorší teprve přijde, takže zatím ještě žádné bouchání šampaňského.

Navíc jsem pořád nedošla na konec křížové cesty, kterou představuje tenhle dvůr. Jsem všechno jenom ne zbabělec, ale dlouho už to nevydržím. Ušla jsem asi jen metr a půl a zatím to není špatné. Soustřeďuju se na svůj cíl – maják, kterým jsou dvojité dveře do anglického křídla – na opačné straně dlážděného bludiště ve tvaru čtverce. Všechno kolem sebe se snažím vnímat jen periferně. Je to tu nacpané lidmi. A je tu hluk. Nesnesitelný hluk. Snažím se v hlavě smíchat všechny jednotlivé rozhovory a hlasy, aby splynuly v jediný neutuchající šum. Na všech lavičkách se tlačí studenti a všude kolem nich postávají malé skupinky. Někteří jsou opření o kraje systematicky rozmístěných květináčů. Ti chytřejší sedí ve stínu na chodníku, který vede kolem celého dvora. Není tu dost míst, kam se schovat před slunkem, a je tu větší horko než v pekle. Nedokážu si představit, jaká díra pak musí být jídelna, když se tolik lidí radši potí jak prasata tady venku, aby se jí vyhnuli. Já jsem vždycky každou přestávku na oběd trávila cvičením v hudebně a jinde jsem ani být nechtěla.

Teď už jsem skoro tam. Zatím jsem viděla jen pár známých tváří: kluka, který byl se mnou na dějepise – ten tu sedí sám a čte si knížku – a dvě holky z matiky, které se právě čemusi hihňají s tou Barbie, co první den ztropila scénu před sekretariátem. Cítím na sobě pár pohledů, ale kromě toho namachrovaného debila s místem na klíně na mě zatím nikdo nepromluvil. Ještě musím projít kolem dvou laviček, než se dostanu ke dveřím. Ta nalevo mě zaujala. Je prázdná až na kluka sedícího přímo uprostřed. Nebylo by na tom nic divného, kdyby všechna ostatní místa, na která by si člověk mohl relativně bezpečně dřepnout, nebyla plná. Na téhle lavičce ale nikdo kromě něho nesedí. Dívám se líp, ale ani v jeho bezprostředním okolí nikdo není. Jako by celý prostor kolem něj obklopovala nějaká neviditelná síla a on jediný byl uvnitř. Cítím, jak se mě zmocňuje zvědavost, a na okamžik zapomínám na svůj cíl. Musím se na toho kluka podívat. Sedí na opěradle a ošoupané hnědé pracovní boty má položené na sedáku. Je opřený lokty o kolena ve vybledlých riflích a nakloněný dopředu. Do tváře mu moc nevidím. Rozcuchané světle hnědé vlasy mu padají do čela a pohled má upřený do dlaní. Nejí. Nečte. Na nikoho se nedívá. Až doteď. Teď se dívá na mě. Sakra.

Okamžitě uhýbám pohledem, ale už je pozdě. Nebylo to, jako že jsem se na něj jenom podívala. Stála jsem uprostřed dvora a čuměla na něj. Jsem jenom pár kroků od azylu ukrytého za dvoukřídlými dveřmi a riskuju co možná nejrychlejší krok, aniž vzbudím nechtěnou pozornost. Dostávám se až do relativního úkrytu pod přístřeškem, sahám po klice a tahám. Nic. Ani se nehnou. A já si znova říkám: sakra. Zamčeno. Je poledne. Proč by někdo zamykal vstupní dveře?

„Jsou zamčené,“ řekl hlas odkudsi od mých nohou. Do prdele. Podívám se dolů. Vůbec jsem si nevšimla kluka se skicákem sedícího hned vedle dveří. Na místě, kde sedí, byl schovaný za velkým květináčem a nebyl ze dvora vidět. Chytrý chlapec. Na sobě má vyloženě hadry a určitě se týden nečesal. Opírá se o něj hnědovláska, která má i ve stínu na nose sluneční brýle a v ruce drží foťák. Holka se na mě krátce podívá, ale pak hned obrací pozornost zpátky k foťáku. Kromě slunečních brýlí je absolutně nezajímavá. Napadá mě, že tenhle způsob jsem taky mohla zkusit, ale teď už je pozdě něco měnit.

„Nechtějí, aby přes oběd chodili lidi na záchod hulit,“ říká mi kluk s děrovaným blokem. Na sobě má tričko z nějakého koncertu.

Aha. Zajímalo by mě, co se stane, když někdo přijde pozdě do hodiny. Asi máš prostě pořádného peška. Snažím se vymyslet nějakou únikovou cestu. Pak si všimnu, že má pořád zvednutou hlavu a kouká na mě. Je fajn, že nejsem o pár kroků blíž, protože jinak by mi určitě viděl pod prakticky neexistující sukni. Na druhou stranu mám roztomilé kalhotky, jediný kus mého oblečení, který není černý. Mrkám na blok v jeho ruce. Má předloktí položené shora tak, že nevidím, co kreslí. Zajímalo by mě, jestli je to pěkné. Já nejsem schopna nakreslit vůbec nic. Děkovně na něj kývnu hlavou a obracím se, abych zjistila, kam jinam bych se mohla vydat. Než stačím udělat krok, rozrazí se dveře a nějaké dvě holky mě málem shodí z mých nádherných podpatků. Něco řeší, takže si mě ani nevšimnou, což je fajn, protože se mi daří proklouznout dveřmi kolem nich. Vcházím do chladné a příjemné prázdnoty anglického křídla a znovu si vybavuji, jaké to je, volně se nadechnout.

3. kapitola

Josh

Nemůžu se dočkat čtvrté hodiny. Zpocený jsem už od chvíle, co jsem na obědě seděl na slunku, a v dílně taky žádnou klimu čekat nemůžu. Když vejdu, okamžitě se cítím jako doma, i když to tu celé vypadá úplně jinak než v červnu. Tehdy se na každém volném místě válelo nářadí a kusy dřeva. Není tu ani koberec z ušlapaných pilin. Nejedou žádné stroje. To ticho mě zezačátku znervózňuje. Tady ticho být nemá a tohle je vlastně jediná část roku, kdy tomu tak je. První dva týdny se dělají jenom opáčka pravidel bezpečnosti a použití zařízení, která bych ale mohl recitovat jako básničku třeba o půlnoci, kdyby někdo chtěl. Nechce. Nikdo netuší, že je opravdu umím. Tenhle předmět bych klidně mohl učit. Házím knihy na roh pracovního stolu, u kterého sedím každý rok, teda aspoň když se od nás čeká, že budeme sedět. Než si stačím vytáhnout zpod stolu židli, volá na mě pan Turner.

Pana Turnera mám rád, ale jemu je jedno, jestli ho mám rád nebo ne. Chce ode mě respekt a ten má samozřejmě taky. Dělám, co mi řekne. Je to jeden z mála lidí, kterým nevadí něco ode mě chtít. V tomhle ohledu jsem se asi od pana Turnera naučil tolik co od táty.

Pan Turner vede tenhle studijní program dýl, než si tu kdo pamatuje. Učil ho roky předtím, než jsem přišel já, když to byl ještě jenom jeden z těch klasických volitelných předmětů, kam se studenti chodili ulívat. Teď je to jeden z nejdůležitějších programů ve státě. Udělal z něho jakýsi mix malé firmy a učňáku, praktické předměty zabalené v ekonomice. Ve vyšších ročnících už jsme schopni dílně vydělat na materiál a vybavení. Normálně bereme objednávky, plníme je a peníze z nich jdou zpátky do programu.

Do vyššího ročníku se nedostanete, aniž byste prošli základy, a ani to ještě není záruka. Pan Turner si vybírá jen studenty, kteří splňují jeho očekávání z hlediska pracovní morálky a schopností. Tímhle způsobem se mu daří držet počty v posledních ročnících na minimu. Když si chcete program zapsat, potřebujete jeho výslovné svolení a zatím mu to prochází, a to i když ostatní volitelné předměty praskají ve švech. Je prostě dobrý.

Když jsem konečně u jeho stolu, ptá se mě, jaké bylo léto. Snaží se být slušný, ale zná mě natolik dobře, že ví, že se snažit nemusí. Chodím k němu každý rok už od devítky. Ví o mně, i kdy chodím na záchod, a zná mě. Ví, že mi nezáleží na ničem než na práci a na tom, aby mě lidi nechali být, a obojí u něj mám. Odpovídám mu co možná nejstručněji a on přikyvuje s vědomím, že jsme si právě odbyli nutné zdvořilosti.

„Divadelníci chtějí poličky do skladu. Mohl byste tam skočit, změřit to, naplánovat a udělat seznam, co všechno budeme potřebovat? Vy tady dnes být nemusíte.“ S přiměřenou dávkou rezignace a adekvátně znuděným výrazem bere ze stolu kupu papírů, což budou asi nafocená pravidla a bezpečnostní postupy. Taky by nejradši jen vyráběl. Zároveň by ale určitě nechtěl, aby někdo přišel o prst. „Doneste mi to na konci hodiny a já vám pak všechno obstarám. Myslím, že byste to tak za týden mohl zvládnout.“

„V pohodě.“ Musím potlačit úsměv. Teorie a papíry v prvních hodinách jsou jediná věc, kterou nesnáším, a právě jsem se jí zbavil. Budu něco dělat, i když to budou jenom poličky. A budu to dělat daleko od ostatních.

Rychle se podepíšu, abych potvrdil, že jsem byl se vším seznámen, a podávám mu papíry zpátky. Pak beru ze stolu knihy právě v okamžiku, kdy do dílny vchází pár dalších kluků. Nemělo by jich tu být nakonec moc – možná tak dvanáct. Znám všechny, kdo zatím vešli, až na jednu osobu. Je to ta holka ze dvora – ta, co se na mě dívala. Ta sem rozhodně chodit nemůže. Zjevně si to taky myslí, alespoň soudě podle jejího výrazu, když se rozhlíží. Přelétla pohledem úplně všechno od vysokých stropů po obráběcí stroje. Jen mírně mhouří oči, jako by byla zvědavá, ale víc už nevidím, protože tentokrát ona přistihne mě, jak ji pozoruju.

Já lidi pozoruju hodně. Normálně to není problém, protože na mě se nikdo nedívá, a když jo, umím rychle uhnout pohledem. Hodně rychle. Ale tahle holka je sakra rychlejší. Vím, že je tu nová. A jestli ne, musela přes léto absolvovat nějakou hodně drastickou a nešťastnou proměnu, protože já většinu lidí v kampusu poznám, a i kdyby ne, pamatoval bych si holku, která vypadá jako nemrtvá šlapka. Ale to je jedno. O deset vteřin později už jsem venku z dílny a jsem si jistý, že než se vrátím, někdo jí mezitím tu chybu v rozvrhu opraví.

Trčím v kulisárně celou čtvrtou hodinu, měřím a dělám nákresy a seznamy věcí, co budu potřebovat. Nejsou tu hodiny, takže když najednou zazvoní, nejsem ještě hotový. Strkám desky s poznámkami do batohu a letím do anglického křídla. Jdu ke třídě slečny McAllisterové a procházím kolem hloučků, které se snaží využít poslední vteřiny, než zazvoní, aby si ještě něco sdělily. Dveře jsou otevřené, a když vcházím, McAllisterová zvedá hlavu.

„Ááá, pan Bennett. Vás znám.“ Měl jsem ji minulý rok. Museli jí dát angličtinu na vyšším stupni.

„Ano, madam.“

„Uctivý jako vždy. Jaké byly prázdniny?“

„Už jste třetí, kdo se mě ptá.“

„To není relevantní odpověď. Zkuste to znovu.“

„Horko.“

„Stále stejně výřečný,“ usmívá se.

„Stále stejně ironická.“

„Zřejmě se ani jeden neměníme.“ Vstává a otáčí se, aby vytáhla z poličky seznam a tři balíky papíru.

„Mohl byste mi sem přisunout tu lavici?“ Ukazuje na křivou lavici v rohu místnosti. Házím věci na jednu z lavic vzadu a zvedám tu rozbitou, abych ji přenesl dopředu. „Položte ji sem,“ ukazuje před bílou tabuli. „Jenom to musím všechno někam dát, abych mohla mluvit.“ Těžce pokládá papíry na lavici právě v okamžiku, kdy zvoní.

„Potřebovala byste stupínek.“

„Joshi, jsem ráda, že mám stůl s funkční zásuvkou,“ poznamenává s nuceným povzdechnutím a plynule přechází k otevřeným dveřím. „A vy všichni byste měli zalézt dovnitř, než dozvoní, protože já jsem schopna vás nechat po škole i první den… anebo byste si taky mohli zítra přivstat.“ Její poslední slova se ztrácí v kraválu studentů valících se do třídy.

McAllisterová si na nic nehraje. Nenechá se rozhodit největšími hvězdami ani studenty, co mají bohaté rodiče, a nejde jí o to, aby s vámi byla kamarád. Loni se jí podařilo mě přesvědčit, že by se tu snad i dalo něco naučit, a to aniž by mě jedinkrát vyvolala.

Obecně mám dva typy učitelů. Jedni mě naprosto ignorují a předstírají, že neexistuju, a pak tu jsou ti, kteří mě neustále vyvolávají a upozorňují na mě, protože si myslí, že je to pro moje dobro. Nebo možná pro úchylně dobrý pocit z vědomí, že něco takového udělat můžou. McAllisterová není ani jedno z toho. Nechává mě být, aniž by mě ignorovala, takže na učitelku má zatraceně blízko k dokonalosti.

Než stačí dát pryč zarážku na dveře, ještě se dovnitř stačí protáhnout Drew.

„Zdravíčko, slečno McAllisterová.“ Usmívá se a mrká na ni, protože mu to vůbec není blbé.

„Váš šarm mne nechává chladným, pane Leightone.“

„Přijde den, kdy jeden druhému budeme recitovat básně.“ Zasouvá se do prázdné lavice v první řadě.

„To budeme. Ale poezie je až v druhém semestru, takže to bez vašich sonetů budu muset ještě nějakou dobu vydržet.“ Vrací se ke katedře, vytahuje ze zásuvky žlutý lístek a vrací se k Drewovi. „Nebuďte zklamaný. Zítra máme rande. Šest čtyřicet pět ráno. V multimediálce.“ Pak na něj mrkne a pokládá mu na lavici lístek značící školní trest.

Nastya

Dílny čtvrtou hodinu nebyly tak hrozné. Pan Turner si mě vůbec nevšímal, což muselo být ve třídě o čtrnácti žácích velmi náročné. Hned v úvodu se podíval na můj rozvrh, aby se ujistil, že k němu patřím, a pak se mě zeptal, proč mi tenhle předmět dali. Pokrčila jsem rameny. Taky pokrčil rameny. Pak mi rozvrh vrátil a řekl, že nebudu schopna ostatní dohonit, ale jestli chci opravdu zůstat, mohl by mi dovolit dělat asistentku nebo tak něco. Je mi jasné, že nechce, abych k němu chodila, ale já asi budu. Je to malá třída, kde si mě nikdo nebude všímat, a první den ve škole snad ani nemůžu víc chtít.

Až do páté hodiny mě nepotkala jediná seznamovací aktivita, pak ale přišla hudebka – což bude předmět, ze kterého každopádně hodně rychle vycouvám. Učitelka, slečna Jenningsová, roztomilá blonďatá dvacítka s bob účesem, bledou pokožkou a nechutně dokonalým prstokladem, nás posadila do kruhu. Přesně jako na základce, když jsme hráli Chodí pešek okolo. Takhle má teď každý z nás nejlepší podmínky k učení a k pitvání se navzájem. Jo, a samozřejmě taky k tomu, abychom se co nejlépe poznali.

Tahle seznamovací hra není úplně nejhorší. Každý musí o sobě říct tři věci, přičemž jedna z nich musí být lež. Třída se snaží zjistit, která to je. Je vlastně škoda, že se hry nezúčastním, protože kdybych hrála, bylo by to vlastně úžasné. Jsem si jistá, že bych měla spolužákům i okouzlující blonďaté slečně učitelce co nabídnout a dát jim skvělý podnět pro diskusi týkající se věrohodnosti každé z mých odpovědí.

Jmenuji se Nastya Kashnikovová.

Byla jsem geniální klavíristický talent, který nemá v úvodu do hudební výchovy co dělat.

Před dvěma a půl lety mě zavraždili.

Řešte.

Místo toho, když na mě přijde řada, sedím s kamennou tváří a mlčím. Slečna Jenningsová se na mě v očekávání dívá. Podívej se do seznamu žáků. Stále se na mě dívá. Já se dívám na ni. Probíhá mezi námi podivná zírací konverzace. Podívej se do seznamu. Vím, že ti to řekli. Teď už se jí to snažím říct i telepaticky, ale tahle superschopnost mi zjevně chybí.

„Nechtěla byste nám o sobě říct tři věci?“ ptá se, jako bych byla blbá a netušila, co se kolem mě děje.

Nakonec ji beru na vědomí a co nejnepatrněji zavrtím hlavou. Ne.

„Ale no tak. Nestyďte se. Zatím to všichni zvládli. Je to snadné. Nemusíte nikomu říkat nějaká zásadní tajemství nebo tak něco,“ říká mírně.

To je dobře, protože z mých tajemství by asi měla hodně dlouho noční můry.

„A tak neřeknete nám alespoň své jméno?“ ptá se nakonec. Zjevně není typ, který by se rád pouštěl do souboje vůlí. Dochází jí trpělivost, ale zatím to maskuje.

Znovu vrtím hlavou. Ještě ani na okamžik jsem neuhnula pohledem a myslím, že ji to začíná trochu děsit. Je mi jí skoro líto, ale měla si před hodinou projít složku. Všichni ostatní učitelé to udělali.

„Tááák jo,“ vypraví ze sebe a mění tón. Teď začíná být skutečně naštvaná, ale to já taky. Kontroluji pohledem tmavé kořínky jejich vlasů, protože nyní sklopila hlavu a já se potřebuji na něco zaměřit. Konečně začala zkoumat seznam třídy přicvaknutý na tvrdých deskách s klipem. „Uděláme to vylučovací metodou. Vy musíte být,“ odmlčí se a na okamžik jí tuhne úsměv na rtech, což mi říká, že jí konečně všechno docvaklo, protože když znovu zvedá hlavu, podívá se na mě a říká: „Moc se omlouvám. Vy musíte být Nastya.“

Tentokrát přikyvuji.

„Vy nemluvíte.“

4. kapitola

Nastya

Když ve tři hodiny parkuju u Margot před garáží, jsem doslova vyždímaná únavou i úlevou, ovšem taky to může být obyčejný pot, protože vlhkost tu je šílená. Tak či tak je to dnes poprvé, co mám pocit, že se můžu nadechnout. Mohlo to ale taky být horší. Po páté hodině se všechno hodně rychle rozkřiklo, ale to už byl skoro konec vyučování. Hádám, že zítra už to budou vědět všichni a začne další kolo.

Dokonce i sedmá hodina, krutý vtip v podobě debatního semináře, proběhla dle očekávání, což asi říká vše vzhledem k mé malé nevýhodě. Znovu jsme se ocitli v oblíbeném kolečku, ale to už jsem byla imunní vůči vlastní hrůze i šepotu, který mě začal pronásledovat.

Byl tam i kamarád Drew. Neseděl vedle mě, za což jsem byla ráda, protože jeho poznámky byly na můj vkus až příliš zábavné a snadno ignorovatelné, ale taky proto, že jsem se bála, že budu muset odrážet i jeho ruce. Má úleva trvala jen do té doby, než jsem si uvědomila, že si sedl přímo naproti, takže pokaždé, když jsem zvedla hlavu, musela jsem se mu podívat do očí říkajících Udělám z tebe ženu, stejně jako na jeho úsměv, který pro změnu křičel Vím, jak vypadáš pod šaty. Vsadím se, že to trénuje před zrcadlem. Myslím, že by to mohl i učit. Zabodla jsem pohled do lavice a pročítala vyrytá jména, abych se neusmívala, ne protože mi ve skutečnosti připadal atraktivní, což bezpochyby byl, ale proto, že byl neskutečně zábavný.

Vlastně jsem docela ráda, že tu je. Můžu se zaměřit na něco jiného než na části hodiny, které jsou o ničem. Například na… všechno. A to se nesmím zapomenout zmínit, že všechno zahrnuje toho tmavookého, tmavovlasého a osvěžujícím způsobem nenápadného blba ze dvora, který se zjevně jmenuje Ethan. Naštěstí bylo v učebně dost volných lavic, takže jsem nemusela využít jeho nekonečně lákavou nabídku a sednout si mu na klín. Už nebylo tak šťastné, že se usadil do další volné lavice hned vedle mě. Žádné další poznámky už neměl, ale usmíval se na mě hodně a nešlo mu to ani zdaleka tak dobře jako Drewovi.

Jdu dovnitř, házím batoh na kuchyňský stůl a vytahuju z něj všechno, co musí Margot podepsat, než půjde do práce. Uprostřed vybalování mi někde uvnitř zavibruje telefon a já ho musím pracně lovit. Ani se nesnažím mít ho po ruce. Vlastně ho skoro vůbec nepotřebuju. Můžou mě shánět jen dva lidi. Máma a Margot. Nikdo jiný tohle číslo nepoužívá, dokonce ani taťka ne.

Nechávám si telefon jen pro nejnutnější komunikaci – SMSky, a to ještě většinou jednosměrné, od nich mně. Když je to nutné, dám Margot vědět, kde jsem, nebo že přijdu pozdě. To je součást dohody. Všichni vědí, že to jsou jediné informace, které ze mě dostanou. Žádné Jak ses dneska měla? Žádné Máš nějaké nové kamarády? Žádné Už ses mrkla po nějakém psychologovi? Jen základní logistická fakta. Nikdy vlastně nešlo o to mluvit. Jde o to komunikovat.

Zpráva je od Margot. Zastavila jsem se ti pro jídlo. Za chvilku jsem doma. Ještě pořád si zvykám jíst ve čtyři odpoledne. Margot dělá noční, což znamená, že máme večeři takhle brzo, aby se mohla osprchovat a jít do práce. Oběd je tím pádem ve tři čtvrtě na jedenáct, takže všechno asi funguje, jak má.

Odkopávám mučící nástroje a přezouvám se do věcí na běhání, abych mohla hned po brzké večeři vypadnout. Šla bych hned, ale je horko a já se snažím v tuhle denní dobu nebýt venku. Slunce má ještě sílu se mi dostat na kůži a vypalovat do ní vzpomínky. Když nemusím, nejdu ani do schránky pro poštu. Mobil zase vibruje. Mrkám na displej. Máma. Doufám, že jsi měla pohodový první den. Mám tě ráda. M. Pokládám telefon zpátky na stůl. Nečeká, že odpovím.

Margot se vrací se všemi možnými druhy číny. Nebudeme muset týden vařit. To je dobře, protože já skutečné jídlo uvařit neumím, a to ani kdyby šlo o život, a ze šuplíku plného nabídek mám pocit, že Margot taky ne. Už jsem tu pět dní a myslím, že v kuchyni ještě ani jedna z nás nebyla. Aspoň jídlo není u Margot divné. Nedělá jí problém mluvit za nás za obě. Úspěšně kompenzuje všechny mé chybějící příspěvky do rozhovoru. Ani si nejsem jistá, jestli vlastně potřebuje, abych tu seděla.

Za necelý týden už vím, s kým poslední tři roky chodila a s kým chodí teď. Znám všechny drby z práce, i když nemám tušení, o kom jsou. Jsem si jistá, že Andree by se nelíbilo, že mi Margot říká o jejích finančních problémech, a Erik by asi taky nechtěl, abych věděla, že mu přítelkyně byla nevěrná, a Kelly by asi úplně znechutilo, kdyby tušila, že vím o její bipolární poruše i o všech typech meditací, které proti ní zkusila. Čím víc ale Margot mluví, tím míň je divné, že já ne, a já skutečně dávám přednost hovorům o lidech, kteří jsou mi ukradení. Když přijde na přetřes moje rodina, je to horší, protože na tu myslet nechci a nemůžu Margot říct, aby sklapla.

Když dojíme, utíká smýt celodenní pot a opalovací krém a já balím krabice zbytků a čekám, až zapadne slunce, abych mohla jít běhat.

Ale ani nevyjdu ze dveří, protože z černé oblohy se spouští prudký liják. Běhat v dešti mi nevadí, ale tohle je i na mě trochu moc. V tomhle lijáku není skoro nic vidět a slyšet už vůbec ne. Když se podívám na zasouvací skleněné dveře na zadní straně domu, vypadá to, jako by pršelo vodorovně, a ani já nejsem tak zoufalá, abych kličkovala mezi blesky. Odkopávám tenisky a sedám si, pak vstávám, sedám si a zase vstávám. Můj mozek se dostal do smyčky.

Nemám tady svůj běžecký pás, takže skáču panáky, dokud mě to nepřestane bavit, přecházím na dámské kliky a horolezce, dávám si pár dřepů a výpadů s činkami a nakonec kliky, dokud se mi nepodlomí paže a já padám tváří na koberec. Necítím to úplně správné vyčerpání, které člověku vyčistí hlavu, ale pro dnešek to bude muset stačit.

Chystám si oblečení na zítřek a uklízím do batohu podepsané papíry. Skoro bych si přála, abychom měli nějaký úkol, ale nemáme, takže jen tak šmejdím po obýváku. Margot má u dveří haldu starých novin a já si uvědomuju, že jsem si už tak dva týdny neprošla oznámení o narození miminek. Beru noviny a listuju, až najdu správnou část. V prvních mě čeká zklamání. Nic nového. Jen samá klasika a módní výstřelky. Takové jméno bych nedala ani kočce, natož dítěti. Moje jméno tu samozřejmě nikde není, ale to teď nehledám. Prolistuju čtvery noviny; výsledek jsou tři Alexandři, čtyři Emmy, dvakrát Sarah, halda jmen končících na –den (Jaden, Cayden, Braden, fuj), pak pár takových, které okamžitě zapomínám, a jediné, které stojí za to, abych si ho přidala na zeď. Vystřihuju ho a otevírám noťas. Pouštím internet a čekám, až se stránka načte. Během pár vteřin se už dívám na nádhernou webovku s miminkama plnou růžové a modré, která mě vítá pokaždé, když se připojím.

Píšu svůj nový objev, Paavo, a ukazuje se, že je to pouze obyčejná finská verze jména Pavel. Tak trochu zklamání.

Mám ráda jména. Sbírám je: jména, jejich původ, význam. Jména se sbírají snadno. Nic vás nestojí a nezabírají místo. Ráda se na ně dívám a předstírám, že něco znamenají; možná že ne, ale to předstírání je fajn. Většinu z nich mám pověšených na stěně doma v pokoji – doma, kde jsem kdysi bydlela. Nechávám si ta, která mi něco říkají. Dobrá jména, co mají význam. Žádná z těch tuctových, která snad dneska dává dětem úplně každý. Mám ráda i cizí jména, taková ta nezvyklá, jaká hned tak někdo nemá. Kdybych měla miminko, přesně nějaké takové bych si pro něj vybrala, ale dítě v mé budoucnosti nemá místo, a to ani v té vzdálené.

Skládám noviny, abych je uklidila, přičemž se do nich ještě jednou bezděčně podívám. Koutkem oka zachytím jednu z bezpočtu Sarah a usmívám se. Připomíná mi to jednu z těch zábavnějších částí dnešního dne.

O přestávce jsem běžela ke skříňce a musela jsem se schovat za roh a počkat, protože dvě skříňky vedle mojí měl zrovna Drew nějakou hodně ostrou debatu s Barbie. Rozhodla jsem se, že jestli si mám vybrat mezi pozdním příchodem do hodiny a tím, že bych vpadla doprostřed téhle slovní potyčky, pozdní příchod je rozhodně menší zlo. Odrazit Drewovy ne úplně nenápadné narážky je snadné, když je sám, ale v žádném případě jsem nechtěla riskovat, že by mi začal dělat návrhy před svou přítelkyní. Něco takového se rychle dostalo na přední místa stále rostoucího seznamu věcí, které teď zrovna nemusím. Takže jsem se opřela o stěnu a čekala, až se někam přesunou.

„Dej mi dvacku,“ slyším Drewa říkat.

„Proč?“ Tón jejího hlasu dával najevo jediné: je naštvaná.

„Protože potřebuju dvacku.“ Jeho tón naopak naznačoval, že tohle by jako důvod mělo stačit.

„Ne.“ Následovalo prásknutí dveří od skříňky, očividně její. Hlasité.

„Já ti to vrátím.“ Nevrátíš.

„Nevrátíš.“ Chytrá holka.

„Máš pravdu, nevrátím.“ Nakoukla jsem za roh a viděla, jak na ni zkouší svůj klasický svůdný úsměv. „No co? Aspoň ti nekecám.“

„A proč si neřekneš nějaké z těch svých slepic?“ Sakra.

„Protože žádná z nich mě nemá ráda tak jako ty.“

„Možná že ten tvůj přiblblý úsměv funguje na všechny holky ve škole, ale víš, že na mě ne, takže to zapomeň.“

„Sarah, moc dobře víš, že mi ty prachy nakonec dáš, tak nedělej fóry.“

Sarah. Usmála jsem se. Musela jsem smeknout, jak dokonale to jméno padlo. Prázdné, běžné a dokonale neoriginální. A nejlepší na tom je, že znamená princezna.

Hlasitě vzdychla a já jsem znovu nakoukla za roh, abych viděla, jak loví v kabelce. To jako fakt? Ona mu ty peníze dá? Je lepší, než jsem mu byla ochotná přiznat. Anebo jsem trochu přecenila ji. Má sebeúcta možná není nejvyšší, ale ona nemá vůbec žádnou. Vytáhla dvacetidolarovou bankovku a podala mu ji.

„Na. Jenom abys mi dal pokoj.“ Vzal si ji a chtěl odejít, ona na něj ale ještě stačila zaječet: „Ale jestli mi to nevrátíš, řeknu to mamce!“

Mamce? Ó jé.

Tohle zjištění bylo zábavné, i když si teď kvůli němu nejsem jistá, jestli mi nezačíná selhávat pozorovací talent. To jsem si toho opravdu nevšimla? Já i můj bratr Asher jsme se taky odjakživa hádali, ale míra nenávisti mezi námi se k těmhle dvěma nikdy ani nepřiblížila.

Házím poslední noviny zpátky na hromadu a vracím se k počítači. Snažím se najít nějakou jinou online zábavu, kterou bych zabila čas. Na Facebooku ani jinde už nejsem, takže tahle varianta nepřipadá v úvahu. Mohla bych se chvíli mučit tím, že bych se přihlásila na Asherův účet a zkontrolovala své bývalé kamarády, ale i to odmítám. Nechci o nich nic vědět.

Venku se nepřetržitě blýská a já sebou škubnu pokaždé, když se obloha rozsvítí. Na posteli mi leží telefon, který mě šeptem volá jako láhev whisky na abstinujícího alkoholika, zatímco přes okno na mě stále bubnuje déšť. Možná, že už jsem dost zoufalá, abych šla ven i do tohohle počasí. Strašně si potřebuju zaběhat. Skáču další panáky. Párkrát zvednu činky. Kliky. Znovu činky. Běžecký pás sem asi nedostanu, ale boxovací pytel by se sem možná vešel, i když asi jenom takový ten přenosný. Pověsit do obýváku velký by mi asi Margot nedovolila, ale nemusím mít všechno. Stačí mi cokoli, do čeho můžu praštit.

Sušenky. Potřebuju dětské sušenky. Ty jsou hned po běhání druhá nejlepší věc. No, vlastně ne, ale sušenky miluju a nesnáším ten humus, co prodávají ve velkých baleních a který kupuje Margot. Ještě přežiju Oreo. Protože Oreo ničím nenahradíš. V tomhle mi můžete věřit. Strávila jsem v kuchyni několik dní pokusy to dokázat. Nejde to. Takže Oreo můžu, ale ostatní balené čokoládové sušenky s půlroční zárukou jsou úplně někde jinde. Život je moc krátký, než abych si ho kazila něčím takovým. Věřte mi, vím to.

Prohrabuju se Margotinou kuchyní a netuším, proč mě překvapuje, že tu nemá mouku, kypřicí prášek ani vanilku nebo cokoli, co potřebujete, když chcete péct. Objevila jsem cukr a sůl a zázrakem taky pár odměrek, ale s tím se moc daleko nedostanu. Jsem odhodlaná vyrazit o víkendu do obchodu. Bez sušenek to dlouho nevydržím. Nebo bez dortu.

Vzdávám to, sním půl pytlíku gumových medvídků a nechávám ty černé, protože jsou hnusní. Následně mířím do sprchy smýt ze sebe odpornost dnešního dne. Zatímco si do vlasů vtírám kondicionér, povídám si sama se sebou. Tématem je můj odporný rozvrh. Říkám si, jaká je to ironie, že mám hudebku, a namítám, že chodit do debatního semináře je možná ještě šílenější. Pak řeším, hodně nahlas, jestli vůbec nějaká žena ve škole, ať už studentka nebo učitelka, může být imunní vůči kouzlu jistého blonďáka jménem Drew. Odpovídám si, že samozřejmě JÁ. Jo, a samozřejmě Sarah, přestože se navenek zdá, že ho poslouchá. Tyhle rozhovory mám pravidelně, protože se potřebuju ujistit, že mi hlas stále funguje, kdybych ho náhodou někdy znovu potřebovala. Vrátit se do světa mluvících byl můj plán od samotného začátku, ale někdy mě napadá, jestli to ještě někdy udělám. Většinou nemám žádné vzrušující novinky, které bych sama sobě vykládala, takže si opakuju jména nebo náhodná slova, ale dnešek byl pozoruhodný, takže jsem se dostala i k celým větám. Někdy si dokonce i zpívám, ale to si nechávám na dny, kdy je mé opovržení sebou samou na vrcholu a já si chci ublížit.

Lezu do postele, na které je šalvějově zelený květovaný přehoz, úplně stejný, jaký jsem měla doma. Tohle bude asi spíš práce mojí mámy než Margot. Myslím, že má problém smířit se s faktem, že jsem se snažila dostat z domova pryč, ne si ho brát s sebou. Nadzvedávám matraci a vytahuju sešit, který jsem si pod ni schovala. Budu muset brzy najít nějaké lepší místo. Ostatní jsou vzadu ve skříni schované v krabici pod starými knížkami a učebnicemi z nižšího stupně. Ten, který teď držím v ruce, je černobílý a na obalu má červeným fixem napsané slovo Trigonometrie. Stejně jako u všech ostatních jsou na prvních několika stránkách fiktivní poznámky ze školy. Beru pero a píšu. Přesně o tři a půl strany později zasouvám sešit zpátky do skrýše a zhasínám s myšlenkami na to, jakou novou podobu pekla asi přinese zítřek.

5. kapitola

Nastya

Žiju ve světě bez kouzel a zázraků. Ve světě, kde nejsou jasnovidci ani nadpřirozené bytosti, žádní andělé ani superkluci, kteří by tě mohli zachránit. Ve světě, kde lidé umírají, hudba se rozpadá a věci jsou na nic. Váha reality mě mačká k zemi tak silně, že si některé dny říkám, jak je možné, že jsem vůbec schopna se zvednout na nohy a jít.

V pátek ráno si ze všeho nejdřív vyzvedávám na studijním upravený rozvrh. McAllisterová si mě na pátou hodinu napsala jako asistentku vyučujícího, takže od teď oficiálně nemám úvod do hudební výchovy. Znamená to, že strávím hodinu u kopírky a rozdáváním papírů, místo abych toužila podřezat si žíly.

Chůze na podpatcích mi už jde mnohem lépe, i když čím dál víc zjišťuju, že špička je moc úzká, a mé prsty mne proklínají pokaždé, když si lodičky obuju. Pro dnešní útrapy jsem zvolila svůj druhý nejděsnější oděv – černá s černou, protože nic moc jiného stejně vlastně nemám. Nechala jsem si výraznou černou oční linku, červenou rtěnku i černý lak na nehty. Vysoké podpatky jsou jako vždy symbolický vykřičník za celkem, který hlasitě křičí Příšerné! Jsem jako z nechutného hororu. Pomyslím na perleťové knoflíky a bílé háčkované sukně a napadá mě, co by si asi oblékla Emilia, kdyby ještě žila.

Celý týden se mi o obědové přestávce úspěšně dařilo schovávat se na chodbě nebo na záchodě. Ten neupravený umělec, jehož jméno jsem už nenápadným pohledem na skicák zjistila – Clay – byl natolik laskav, že mi hned druhý den dal seznam nejlepších míst, kam se skrýt před davy. Znovu mě přistihl, jak se snažím otevřít dveře do anglického křídla, a sám se nabídl. Už jsem vyzkoušela skoro všechna. Ještě pár dní a zřejmě budu schopna nakreslit mapu a vyznačit v ní nejlepší skrýše. Pak ji budu prodávat dalším takovým troskám, jako jsem já.

Z každodenních procházek jsem zjistila, že lidi se tu rozmisťují stále stejně. Jako by pro dvůr existoval nějaký zasedací pořádek. Nikdo se ani nesnaží zaujmout jiné místo než předešlého dne. V tuhle chvíli už poznávám mnohem víc tváří, ale ani ti, které už znám, mě neberou na vědomí. Mám sladký klid. Vyděsila jsem, urazila nebo znervóznila všechny natolik, že se mě straní. Úkol splněn. Za to dokonce stálo i to nepohodlí na podpatcích. Když si to nezkazím, mohlo by to tak zůstat.

Přemýšlím, kterým směrem se dnes vydám, když se znovu ocitnu vedle onoho kluka, v jeho silovém poli. Zajímalo by mě, jak to dělá. Možná bych mohla jeho tajemství odhalit, protože takové pole by se mi nesmírně hodilo. Někdy mám pocit, že je neviditelný a já jsem jediná, kdo ho může spatřit, ovšem asi to tak nebude, protože kdyby ano, někdo by už určitě zabral jeho lavičku. Ale možná je duch a nikdo se k jeho lavičce nepřibližuje, protože lidi cítí, že tam straší.

Vždycky sedí úplně stejně a zcela bez hnutí. Od chvíle, kdy si mě v pondělí všiml, se snažím nedívat se na něj víc než pár vteřin denně. Od té doby se na mě už ale nepodíval. Sice mám pořád pocit, že mě pozoruje, ale to bude spíš tím, že bych chtěla, aby to tak bylo. Tuhle myšlenku však rychle zaženu. Poslední, co potřebuju, je něčí pozornost.

Stejně je na něho pěkný pohled. Hezké paže. Žádné bicepsy nahoněné v posilovně, takové normálně silné od práce. Viděla jsem ho první den v dílně, ale jen na chvilku, než odešel a už se nevrátil. Teď ho vídám jen během oběda. Těch pár vteřin, které mi trvá přejít dvůr, se pomalu stává nejzajímavější částí dne. Jestli jsem sama k sobě upřímná, je těch drahocenných pár vteřin jediný důvod, proč každý den přes to prokleté místo chodím. První den jsem tam šla, aby bylo všem jasné, s kým mají tu čest. Druhý den jsem tam šla, abych se podívala, jestli pořád sedí sám. Třetí a čtvrtý den mě zajímalo, jestli se na mě znovu podívá. Nepodíval. Dneska jsem se prostě chtěla jenom podívat já. A přesně to právě dělám, když mi najednou uvázne podpatek ve škvíře mezi dvěma dlažebními kostkami. Nádhera. Naštěstí jsem šla až trapně pomalu, abych si těch pár vteřin šmírování užila co nejvíc, jinak bych sletěla po hlavě na dlažební kostky. Poněkud méně šťastné pak je, že jsem zaseklá mezi jeho lavičkou a lavičkou princezny Sarah s jejími dvorními dámami. Snažím se nonšalantně vyviklat podpatek ze škvíry, ale drží pevně. Budu si muset elegantně kleknout a pokusit se ho vytáhnout rukama, což bude zkouška umění rovnováhy, ovšem sehnout se v tomhle oblečení je zcela mimo diskusi.

Pomalu si klekám a vyzouvám uvězněnou botu. Chytám podpatek pravou rukou a trhnu. Bota šla ven snadněji, než jsem čekala. Vstávám a vklouzávám do ní zpátky. Otáčím hlavu doleva a zjišťuju, že můj nehybný klučina se stále nepohnul. Vypadá to, že si mé nehody vůbec nevšiml. Je to malý zázrak, ale přesně takové malé zázraky jsou nyní má jediná naděje, takže ho beru všema deseti. Škoda, že se všechno neobešlo úplně bez povšimnutí, protože v příštím okamžiku slyším…

„Na něčem takovém se chodí spíš v noci po ulici než ve škole.“ Sarah. Následuje hihňání a další ženský hlas…

„Jo. Tuší tvůj taťka, žes odešla z pekla takhle oblečená?“

„Já jsem myslela, že její táta bydlí v Transylvánii.“ Další hihňání. Vážně.

Jejich urážky nemají žádnou úroveň. Otočím se, ale budou po mně muset hodit něco zábavnějšího, aby to zabralo. Dívám se doprava a nalézám tam fontánu vtipu, která na mě vychrlila tuhle perlu. Kolem Sarah stojí několik dívek, a ano, ještě stále se hihňají. Myslím, že jsem je přecenila. V duchu si procházím možnosti. A) hodit po nich botu, B) hodit po nich urážku, C) nevšímat si jich a jít dál, D) usmát se tím nejdémoničtějším a nejzvrhlejším způsobem. Volím za D, což je vlastně jediná reálná možnost. Tohle nemůžu jen tak přejít, alespoň ne s ocasem staženým mezi nohama. A kromě toho, i když jsem zjevně považována za zplozence samotného Satana nebo Drákuly – podle toho, koho se zrovna zeptáte –, nikdy neuškodí trošku se utrhnout ze řetězu, aby kouzlo nezesláblo. Na několik vteřin je zpražím pohledem a ještě přemítám, jestli na ně vybalit ďábelský úsměv najednou nebo ho nechat postupně růst, když mě vyruší hlas odkudsi zpoza mě.

„Ticho, Sarah.“

Ústa, původně otevřená způsobem, který měl zřejmě dodávat na síle jejímu kousavému ostrovtipu, se zavřela tak rychle, až mám pocit, že jsem Sarah slyšela cvaknout zuby. Otáčím se, i když tak nějak vím, že jediná osoba, která by se tam mohla nacházet, je zároveň tím nejméně pravděpodobným kandidátem na rytíře v lesklé zbroji. A navíc, ne že by tahle situace jeho zásah vyžadovala. Vlastně to ani nebyl útok. Spíš jakási verze karaoke s trapnými urážkami. Amatérské představení. Víc k smíchu, než aby to nahánělo strach. Ty holky by se zřejmě nezastavily, a kdybych byla ten typ, co mu to není jedno, mohly by ranit mé city, ale mně to jedno je a mé city nikdo neranil už hodně dlouho.

V tuhle chvíli už jsem celá otočená a mé oči nejsou jediné, které jsou upřeny na onoho chlapce v neviditelné bublině. Ve skutečnosti ho nyní pozoruje spousta párů očí, zvědavých, zda mu z pusy vyleze ještě něco. Mám pocit, jako bych se ocitla uprostřed scény z filmu Stmívání, kde všechno kolem znehybní a já jsem jediná, kdo se může hýbat. Ale ani já se nehýbu.

Kluk má pohled upřený na Sarah a říká jím totéž, co bylo už prve zřejmé z jeho hlasu – neštvi mě. Na krátký okamžik se podívá na mě a pak už se jeho oči znovu dívají na sepjaté ruce, jako by se nic nestalo. Zvažuju, že už bych se pohnula, ale ještě mám problém uvědomit si, kde mám nohy. Odvracím se od toho kluka a všímám si, že na mě Sarah civí. V jejím výrazu není žárlivost ani nenávist, což bych tak trochu čekala; její tvář je nyní vytesána ze stoprocentně čistého, jako kámen pevného WTF. Jakkoli se snažím nedat na sobě nic znát, mám tušení, že můj výraz se teď nebude až tak lišit od jejího, i když zřejmě z jiného důvodu.

Zdá se, že ji neskutečně vyvedlo z míry, že ten kluk něco řekl. Já ho neznám tolik, abych byla schopna poznat, nakolik byl jeho výstup nejpřekvapivější částí celé situace. Pokud jde o mě, nejdivnější bylo, jak reagovali všichni ostatní. Všichni ztichli. Nikdo se ho na nic neptal, nikdo se nesmál, ani se neptal proč, ale zároveň tu nebyl nikdo, kdo by ho ignoroval a dál plácal nesmysly, a hlavně – nikdo si na jeho adresu nedovolil jedinou rádoby vtipnou poznámku. Všichni prostě ztuhli. Řekl jen ticho a to stačilo. Protože jsem to řekl. Konec diskuse. A nechtějte, abych to opakoval.

Během pár vteřin, které jsem tu stála, se všichni vrátili k tomu, co dělali předtím. Možná se mi to jenom zdá, ale hlasitost hovoru o pár decibelů klesla, jako by nikdo nechtěl, aby bylo slyšet, že řeší, co se právě stalo. Ale co se sakra vlastně stalo?

Budu o tom přemýšlet za pár minut, nebo po škole, nebo možná nikdy, ale teď se sakra potřebuju dostat ze dvora. Přecházím na druhou stranu bez dalších nehod nebo selhání bot a zjišťuju, že kdosi milosrdně strčil do dveří knihu, takže můžu projít do anglického křídla. Když se protahuju dveřmi, mrkám na zem a zjišťuju, že je to učebnice historie umění a vedle ní sedí usmívající se Clay se skicákem v ruce jako vždy. Opravdu se ho chci zeptat, jestli ví, o co šlo, ale nemůžu, takže jednoduše mizím uvnitř. Dojdu do poloviny chodby a zahýbám na schodiště, kde se opírám o stěnu, vděčná, že jsem sama a že je kolem ticho.

Než si stačím v hlavě znovu projít právě proběhlé události, slyším, jak se znovu otevírají dveře. Přimáčknu se zády co nejvíc ke stěně schodiště a snažím se, abych byla vidět co nejméně. Možná, že když se přimáčknu dost, zmizím úplně. Soustřeďuju se na směr, odkud přichází kroky, které jsou čím dál hlasitější. Jejich tempo je pomalé a jedna noha dopadá na zem poněkud hlasitěji než druhá. Jsou pevné, nicméně tiché. Ten člověk nejde ani nejistě ani nervózně. Je to vznešená chůze. Ať už je to kdokoli, je vyšší než já. Rozhodně udělal k výklenku, kde se schovávám, méně kroků. Čekám, až kroky přejdou kolem, ale nestane se tak. Obrací se přímo ke mně a já už jen doufám, že mě ten člověk bude jednoduše ignorovat. Sklápím zrak k podlaze, abych se mu nemusela podívat do očí, a čekám, až bude konec.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Moře klidu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.