České dějiny očima Psa

Martina Drijverová

Ilustroval Petr Urban

© Martina Drijverová, 2006 Illustrations

© Petr Urban, 2006

ISBN 978-80-00-03308-2

Byl tu odjakživa. Doprovázel rytíře i sedláky.

Hlídal lidi a jejich majetek. Běhal vedle koně či vozu, spal u pánových nohou a pomrkával věrnýma očima.

Říše vznikaly a zanikaly, ze spojenců byli rázem nepřátelé, lidé měnili šaty i názory... ale on tu byl stále.

Nenahraditelný, stálý. PES.

Procházel dějinami. A co si o nich myslel?

Obsah

Pes a husité

Pes, Jan Žižka a Prokop Holý

Pes v době po husitských válkách

Pes a Dalibor z Kozojed

Pes a Jagellonci

Pes a mistr Hanuš

Pes u Faustova domu

Pes a Ferdinand Habsburský

Pes a Rudolf II.

Pes a golem

Pes na Bílé hoře

Pes v třicetileté válce

Pes a Jan Kozina

Pes za vlády Marie Terezie

Pes a císař Josef II.

Pes v době velkých vynálezů

Pes a boj na barikádách

Pes a hodní lidé

Pes v první světové válce

Pes v novém státě

Pes a husité

Pes se cítil mizerně. Ať se vrtnul, kam chtěl, všude byl neklid. Lidé vzrušeně diskutovali, hulákali a nadávali. Hubovali především na kněze. Vždyť nám poslali na hranici mistra Jana Husa!

Na tuhle skutečnost Pes nerad vzpomínal. Proces s oblíbeným kazatelem v Kostnici ho zcela vyvedl z míry - nikdy by neuvěřil, že lidi se taky pečou! Aspoň že mistra nesnědli, říkal si, ale velká útěcha to nebyla. Když stejně potupně upálili i dalšího kazatele, Jeronýma Pražského, Pes vyl celou noc. Oba mistři mu chyběli, byli to slušní a hodní lidé, uznávající, že i zvířata mají svá práva. Nadto Pes jasně rozeznával příznaky blížících se bojů.

Krále Václava IV. a některé šlechtice totiž Husův proces pobouřil. Čecha nám prohlásili za kacíře? To vrhá stín na celé království! V zemi to vřelo. Ti, co měli rádi mistra Jana, si začali říkat husité. Jejich ženy ušily prapory se znakem kalichu, aby mohli všichni při mši přijímat nejen tělo Kristovo v podobě bílé oplatky zvané hostie, ale i jeho krev, proměněnou ve víno (což mohl dosud jen kněz). Říkalo se tomu přijímat podobojí. Psa by tyto spory příliš nezajímaly, do kostelů ostatně nesměl, ale vadilo mu, že je na ulicích takový ruch.

Lidé vyháněli kněze z chrámů a na jejich místo vodili své, husitské. To se papeži, pánu nad křesťany, nebude líbit! myslel si Pes. A mluví se dokonce o zabrání církevního majetku... Pootevřenými dveřmi kaple Pes naslouchal kázáním Jana Želivského, který si získal přízeň jako Husův následovník, a vrtěl hlavou. Posluchači se přímo vařili vztekem, z toho nevzejde nic dobrého!

radnice kámen. Kdoví kdo ho hodil a kdoví kde se tam vůbec vzal, oblázky se obyčejně v radničních síních nevyskytují! Ale tak či tak, spadl do davu a jednomu nešťastníkovi udělal bouli. Aj, to nebylo dobře! To by naštvalo kdekoho!

Lidé vzali radnici útokem. Vyrazili dveře... a pak vyrazili pány konšely. Oknem. Radní měli to štěstí, že spadli do příkopu plného všelijakých odpadků. Sice moc nevoněli, ale dokázali se, byť potlučení, ponížení a špinaví, odplížit domů. Tam jim ovšem vyspílaly manželky, které musely ty zablácené krajky a samet prát.

Jak se tohle rozneslo, lidé dostali větší odvahu. Do Prahy se jich valily houfy. Pes se občas musel schovat, aby ho neušlapaly! Všude byl zmatek. A do toho umřel král Václav!

Nevzešlo. Páni radní (čili konšelé) Želivskému kázání rázně zakázali a několik Husových obdivovatelů uvěznili na radnici. To si Husovi stoupenci pochopitelně nechtěli nechat líbit. Se Psem v patách táhli na radnici a domáhali se propuštění těch nebožáků.

Dveře majestátní budovy zůstaly zavřené. Konšelé byli zticha. Ale když jim lid pod okny moc halasil (a Pes zuřivě štěkal), vyletěl z okna Královna pochopila, že by situaci nezvládla, a prchla ze země. Pro jistotu se vytratila o půlnoci, aby ji náhodou někdo nechtěl zadržet.

Pes chvíli váhal, nemá-li taky zmizet. Bude se jistě bojovat. Ale jsem český pes! říkal si. Patřím sem, tady je můj domov, ať se děje co se děje! A pak - musím těm husitům trochu pomoct. Nebudou to mít lehké, mají málo zbraní. Navíc ten jejich Tábor... O tom se povídají neuvěřitelné věci - prý se tam o všechno dělí! Možná by se rozdělili i se mnou, o nějaké maso třeba! Musím se tam podívat. Tábor bylo město vskutku nevídané. Husité ho postavili naráz, u řeky Lužnice, na místě, kde předtím nic nebylo. Pak se domluvili, že jsou si rovni, a říkali si bratře a sestro. Dokonce chtěli vytvořit spravedlivý svět!

To se uskuteční těžko, pomyslel si Pes. Ze zkušenosti vím, že se vždycky nějaký hanebník najde. Na lidské svědomí bych nesázel! Že by neměli na světě žít takoví, co jen pracují a poslouchají, a druzí, co z jejich práce bohatnou a nedělají nic? To by bylo jistě pěkné. Například já bych taky nemusel poslechnout, že, kdyby se mi zrovna nechtělo. Ale nevím, nevím. Nějakého pána asi musí mít každý, člověk i pes...

V Táboře tomu tak ovšem nebylo! Jen tam lidé dorazili, už odevzdali všechen svůj majetek, házeli ho do kádí k tomu účelu postavených na náměstí. Padaly tam peníze, šperky... a někdy taky nic, protože chudáků, kteří do města přišli, bylo víc než dost. Ale nikdo jim nemajetnost neměl za zlé. Jídla dostali stejně jako ti, co dali hodně. Nakrmen (a pravidelně) býval i Pes. Husité uznali, že je boží tvor, a přáli mu.

Budu jim hlídat bránu! řekl si Pes vděčně, nepřítele přece poznám po čichu. Nakonec se však rozhodl doprovázet hejtmana Jana Žižku.

Jan Žižka, původem chudý zeman, se stal vůdcem husitských vojsk. Ač měl jen jedno oko, viděl za každý roh, na všechno dohlížel. Měl obrovskou představivost a byl úžasně chytrý. Psa nejvíc udivilo, jak si dokázal poradit s nedostatkem zbraní. Předělal v ně zemědělské nářadí! To se rozumí, s tím uměli chudí dobře zacházet. Nejlíp se oháněli cepy,

kterými se mlátí obilí. Žižka cepy probil hřeby a tím je přizpůsobil k mlácení lidí. Jak se později ukázalo, byla to úžasná zbraň. Též sudlice a řemdihy se velmi osvědčily. Žižka obyvatele Tábora den co den cvičil, aby si v bitvách věděli rady. Pes si rady věděl, samozřejmě, jen si o uleželé kosti brousil zuby, aby byl připraven. K boji se chystali nejen muži, ale i některé statnější ženy. Jak ale budou bojovat s rytíři na koních a v brnění? lámal si hlavu Pes. Záhy se to měl dovědět: vynalézavý hejtman vymyslel vozovou hradbu. To si chlapi vylezou na vůz, aby stáli s rytíři ve stejné výšce a aby je pak mohli cepy shodit z koní. Psův obdiv k Janu Žižkovi stále rostl.

A což teprve, když došlo ke skutečnému boji! Jednou z prvních bitev, kterou Pes s husity absolvoval, byla ta u Sudoměře. Panské vojsko (naložené silně protihusitsky) tam dojelo v plné zbroji. Že prý táboritům ukážou! Koně řičeli, brnění se leskla ve slunci, barevné praporce vlály. bylo je vidět z dálky. Žižka nelenil a dal postavit vozovou hradbu. Ale kam! Na úzkou hráz mezi dva rybníky. V jednom byla voda, druhý byl nedávno vyloven - ryby snědeny a voda vypuštěna.

Z tohoto rybníka vytvořil Žižka past. Požádal ženy, aby na blátivé dno poházely své závoje a šátky. Proč to? žasl Pes. Paničky budou jistě protestovat! V tom se však zmýlil, ženské po parádě ani nevzdychly. A k čemu měly závoje sloužit, to Pes brzy zjistil.

Rytíři se rozhodli vést útok přes vypuštěný rybník (do vody by nevjeli, když nebylo jasné, jak je hluboká). Rozjeli se. a padali do bahna jako hrušky. Koním se totiž do nohou zaplétaly závoje a šátky husitských žen. Kdo přece projel, toho srazili z oře bojovníci na vozech. Rytíř v brnění, spadlý z koně, byl obratný jako chrobák na zádech. Husité, odění jen tak nalehko, měli s panskou jízdou snadnou práci. Koho praštili řemdihem, cepem nebo sudlicí, ten už se nehnul. Bylo to velké vítězství!

Táborité jásali, Pes vesele štěkal. To mají za mistra Jana a mistra Jeronýma! Ale když bylo po oslavě, musel se zamyslet: co bude dál? Čechy přece nemají krále (ba ani královnu!). Že on se bude chtít trůnu zmocnit nějaký cizák! Anebo... ještě hůř, sám Zikmund Lucemburský, bratr Václava IV.! Ten Zikmund, který vylákal Husa do Kostnice! Nejspíš to bude on. A to tedy husity čekají pěkné věci. Ještěže dal Žižka Tábor opevnit. Ale co Praha? Co celé České království? Bohatí se k husitům nepřidají, to je jisté, ti si radši zvolí Zikmunda. A kdoví kolik nyní nadšených bojovníků hejtmana zradí, až půjde vážně do tuhého. Ale já, pomyslel si Pes, já mu zůstanu věrný. Nejsem přece jako lidi! Páníček je jednou páníček, a tak zůstanu s ním. Bude mě potřebovat!

CO PES ASI NEVĚDĚL

30. 7. 1419 Lid vedený Janem Želivským zaútočil na pražskou novoměstskou radnici, svrhl z oken konšely a získal moc ve městě. Počátek husitského povstání.

16. 8. 1419 Zemřel král Václav IV.

1420 Na jaře bylo založeno město Tábor.

1. 3. 1420 Papež vyhlásil křižácké tažení proti husitům.

25. 3. 1420 Došlo k první velké husitské bitvě u Sudoměře. Jan Žižka se stal jedním ze čtyř táborských hejtmanů.

1420 Začátkem července vznikl první společný husitský program, čtyři artikuly pražské. Požadovaly svobodné hlásání slova božího, přijímání svátostí pod obojí způsobou, odejmutí světské moci kněžím a trestání smrtelných hříchů.

14. 7. 1420 Husité pod Žižkovým vedením porazili v bitvě na Vítkově hoře křižácká vojska císaře Zikmunda.

28. 7. 1420 Zikmund Lucemburský se dal korunovat na českého krále.

Pes, Jan Žižka a Prokop Holý

Jan Žižka nebyl nikdy poražen. Skutečně ne. Vyhrál kdejakou bitvu - a že jich bylo! Jak Pes předvídal, českým králem se chtěl stát Zikmund Lucemburský. A aby české království získal, byl ochoten spojit se třeba s čertem. Pro začátek se ale dohodl s papežem a postavil křižácké vojsko (mělo samozřejmě ve znaku kříž na rozdíl od husitského kalichu) s úkolem porazit odbojníky. Křižáků bylo daleko víc než husitů - Zikmund je posbíral z celé Evropy. Celkem poslal do Čech křížových výprav pět, ovšem žádná neuspěla. Jan Žižka byl totiž vojevůdce každým coulem. Nejen že byl výborný stratég (tedy skvěle řídil válečné operace), ale uměl taky ve svých lidech vzbudit nadšení. Vycvičil je v dosud nevídaných způsobech boje.

„Jaképak brnění," vysvětloval například, „vtom se nemůžete hýbat, drátěná košile je lepší!

Vůz nemusíte krmit jako koně a taky se neplaší! Zabrzdíte ho a můžete z něj střílet nebo bojovat halapartnou či kropáčem!“ (Kropáč sice vypadal jako sluníčko, ale jeho ostré ostny způsobovaly ošklivá zranění.)

„Zvuk malého děla zní jako hrom - toho se leckdo lekne!" poučoval dále Žižka. „Z kuší mohou střílet i ženy. A malí kluci ať si vloží oblázky do praků. Takový prudce vystřelený kámen už má nějakou sílu!

Chlapcům budeme říkat práčata, a určitě nám v boji významně pomohou!“

Na tahle slova všichni slyšeli a na jejich boji to bylo znát. Když Zikmund vytáhl na Prahu, opevnil se Žižka u města na vrchu Vítkově ve dvou srubech. Bojovníků moc neměl, ale promluvil k nim tak plamenně, že každý pak bojoval za dva, takže nakonec vyhráli.

„A teď ukážeme těm, kteří nás zradili!" rozhodl Žižka poté. Vytáhl na hrady pánů, kteří se přidali k Zikmundovi, a Pes šel s ním. Dobývání hradů bylo zábavné a nedalo většinou mnoho práce - někdy páni utekli, jen zaslechli, že jsou husité nablízku. Bojovníci tak získali zbraně, peníze a jídlo. Pes propátral spíže a sklepy a zhusta si přišel na své. Jakožto dobyvatele ho místní fenečky obdivovaly, a to mu samozřejmě dělalo dobře.

V dobývání hradů a ve všech dalších bojích se husitům dařilo. Báječně se osvědčovala jejich válečná píseň Ktož jsú boží bojovníci. Z některých potyček rytíři prchali, jen ten zpěv slyšeli. Husité zpívali jako sbor, pěkně nahlas a s velkým nadšením. Nepřátel se nelekejte, na množství nehleďte, nabádala píseň a husité se tím řídili. Na množství nehleděli, bojovali jako lvi. Ve svém závěru píseň dokonce vyzývala: Bijte, zabijte, žádného nešetřte, hrrr na ně! Jak to hrrr křižáci uslyšeli, roztřásla se jim kolena.

Zikmund běsnil, takhle si to nepředstavoval! Jediná zpráva, z které měl radost, byla o obléhání hradu Rabí. Tam došlo k neblahé události. Žižka (v přestávce mezi bojem) usedl pod strom, aby si ve stínu - a po boku věrného Psa - trochu oddychl. Tehdy vyletěl z hradeb šíp. Žižku sice netrefil, zaryl se vedle něj do kmene, ale odštípnutá tříska zasáhla hejtmana do oka. Do toho jediného, co měl. Takže na místě oslepl.

To ne! naříkal Pes. Tohle už znám, Jan Lucemburský taky bojoval slepý, a jak to dopadlo?! Jenže... s Janem jsem tenkrát nebyl. Prostě se stanu psem vodicím a bude to. Jak si Pes řekl, tak udělal. Sloužil pánovi věrně, chodil před ním a štěkotem upozorňoval na jámu, příkop či louži. A Žižka, třebaže neviděl, byl nadán takovou fantazií, že svým bojovníkům mohl aspoň radit. Jeho nepřátelé se ovšem usnesli, že hejtmanovy slepoty využijí. Bude nyní snažší dostat se k němu, když nevidí!

Jak Pes správně předpokládal, našli se zrádci. Byli to pražští měšťané, kteří se spojili s pány a najali vraha, aby Jana Žižku zabil. Tenhle plán ale nevyšel - a díky komu? No přece díky Psovi! Štěkal a vrčel jako pominutý a rychle hnal zákeřníka z tábora pryč. Několikrát jej kousl a roztrhl mu kalhoty.

Tím to jistě neskončí, myslel si ale. A měl pravdu. Nepřátelé se znova sešikovali a vyrazili proti husitům. Předpokládali, že bez Žižkova velení si nebudou vědět rady. Žižka ovšem velel dál! Dal si popsat situaci a rozhodl se, že z narychlo vybudovaného opevnění na kopci u Malešova spustí na křižáky vozy vrchovatě naložené kamením. Něco takového nepřátelé nečekali, vozy nadto jely velice rychle. Rozbité řady útočníků silně prořídly, když k nim husité dorazili. Zase nebylo těžké pobít je!

Žižka zůstal na vrchu a hladil Psa po hlavě. Dobře slyšel, že se jeho bojovníkům daří. Když ale později zjistil, že ho Praha zradila, vybuchl.

„Dám ji rozbořit! Srovnám to nevděčné město se zemí!" To ne! zakňučel Pes. Prahu, matku měst! Copak ty krásné stavby, kostely, mosty a domy za něco mohou? Dej potrestat lidi!

Žižka bohužel neporozuměl. Vytáhl na Prahu, pevně rozhodnut ji zničit. Cesta ovšem nějaký čas trvala a vojevůdce přece jen trochu vychladl. Takže když jej Pražané přišli k hradbám uprosit, ať to nádherné město nechá stát, nakonec souhlasil. Získal tím i posily, protože Pražané se k němu z vděčnosti přidali - až na ty zrádce, kteří se ukryli či uprchli. Z Prahy se vojska vydala na Moravu. Jan Žižka se ale necítil dvakrát dobře. Takové trmácení na něj bylo moc, nebyl už nejmladší. Takže zanedlouho k Psově velké lítosti u města Přibyslavi zemřel. Ale byl to vojevůdce, který nikdy neprohrál! utěšoval se Pes. Kolik takových je, aha? Kdepak, nad Čechy není!

Stejně smutní jako Pes byli i Žižkovi vojáci. Část z nich si dokonce začala říkat „sirotci". Jestli si však nepřátelé mysleli, že husité po Žižkově smrti zeslábnou, nebo se dokonce vzdají, tak se zmýlili! Žižka byl chytrý natolik, že si předem vycvičil další velitele, aby v případě potřeby nastoupili na jeho místo.

Novým vůdcem husitů se stal Prokop Veliký, nazývaný též Holý (asi proto, že mu začínaly padat vlasy). Jen se dal do velení, už rozprášil křižáky u Ústí nad Labem. A to byli v přesile! Když to nejde bojem, zkusíme to lstí, řekli si křižáci. Vyslali mezi husity pár špehů, aby zjistili, proč ti odpadlíci pořád vyhrávají! A po jejich vzoru si pak taky postavili vozové hradby. Jenže sám vůz k výhře nestačí. Bojovník na něm musí mít statečné srdce a vědět, zač bojuje! Křižáci sice na vozy vylezli, ale jakmile zaslechli píseň o božích bojovnících, vzali roha. Tak byla vyhrána bitva u Domažlic. Byl to poslední pokus o poražení husitských vojsk. Když to Pes spočítal (čtyři tlapky + ocásek), zjistil, že křížových výprav bylo celkem pět - a neuspěla ani jediná. Husité tedy zvítězili na celé čáře. Ale málo platné, v bitvách země trpí (a lidi taky). Poli projížděli koně a vozy, nepřátelská vojska loupila a pálila, nikdo se nevěnoval řemeslům ani obchodu (bylo to nebezpečné). I v některých husitech vypukli běsi: ničili kláštery, kostely, ba i města, zabíjeli mnichy, a dokonce i jeptišky, které se ničím neprovinily. Kde zůstala spravedlnost? Byli tací, co se pokusili o sjednání smíru mezi husity a katolíky, ale nikam to nevedlo.

Já to tušil, naříkal Pes. Spravedlivý svět a království boží na zemi? Kdepak! Pravdu měl bohužel i v tom, co si myslel o zrádcích. Našli se. Husitská síla se rozpadla na dvě části -a ta, v níž byli převážně páni, se přidala ke katolické jednotě (tedy ke králi Zikmundovi). A jak se přidali i pražští měšťané, nemohlo to vést jinam než k porážce. V bitvě u Lipan došlo k ošklivé situaci: Češi bojovali proti Čechům. Tak to ne, u toho nebudu! rozhodl se Pes. Vždyť je to bratrovražedný boj! Vzal nohy na ramena a utíkal do Prahy. Dobře udělal. Husité byli poraženi nepěknou lstí. Panská vojska nejdřív předstírala útěk... a když vylákala husity z vozové hradby, obrátila se a zaútočila z boku. Na vozy se táborité a sirotci vrátit nemohli. A tak byli poraženi. Prokop Holý padl. Husitské války skončily. Bylo na čase, poznamenal Pes.