Arnošt Valeš

Narodil se roku 1945 v takzvané buržoazní rodině. V mládí psal básně a skládal písničky. Vyučil se kuchařem se zaměřením na slavnostní stolování. Roku 1968 odjel do Frankfurtu nad Mohanem a rozhodl se tam zůstat. V Německu žije dodnes. Pracuje jako podnikatel v pohostinství a ve svém povolání poznal mnoho lidí a nepřeberné množství příhod.

Další jeho romány jsou: Bolest bez naděje, Mosty, Dům u řeky.

O knize:

Román o několika generacích německé rodiny: Johann a Karolína Deschovi založili krejčovskou firmu a domohli se bohatství, zároveň však zanechali svým potomkům strašná tajemství. Bohatě rozvitý příběh ústí do propasti druhé světové války.

Arnošt Valeš

Dům u řeky

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-25-2

Obsah

Dům u řeky

1. díl

Třicátá léta 20. století

Rok 1874 - Krejčí z Aschaffenburgu

1931 Křtiny

Aschaffenburg 1874

Miltenberg 1931

Zpověď Aschaffenburg 1931

Aschaffenburg 1885

Zpovědní stolice 1931

Inge Dirksenová 1885 – 1893

2. díl

Miltenberg 1931

Paříž 1892

Zpovědní stolice Aschaffenburg 1931

Miltenberg 1893

Aschaffenburg 1931

Alfréd a Barbara – osudná léta

Frankfurt 1947

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Johann Desch skutečně přišel roku 1874 ze svého rodného Glattbachu do Aschaffenburgu, aby zde založil průmyslovou výrobu ošacení.

Toto je jediná pravdivá skutečnost. Jeho příběh a osoby, které ho v něm doprovázejí, jsou zcela vymyšlené.

1. díl

Třicátá léta 20. století

Nebylo na tom domě nic zvláštního, přesto však pokaždé na náhodného poutníka zapůsobil nějakým kouzlem. Nebyl to dům sám, co okouzlilo pocestného, ale bylo to místo, kde stál.

Náhodný poutník se tu neukázal, protože cesta kolem řeky, jež vedla k domu, se kousek za tímto místem ztratila v hustém porostu lesa, který tu bohatě bujel skoro ke břehu.

Dům stál stranou okresních cest a vzdálen dálnicím, ukryt v hlubokých lesích. Cesty, které měly nějaký cíl, vzdálený cíl, se tomuto místu vyhýbaly.

Dům byl, přestože je svědkem tohoto příběhu, němý a mlčenlivý. Jen jeho obyvatelé si někdy na ten tajemný příběh vzpomenou. Příběh to byl zcela běžný, tak jak život dokáže příběhy psát, ale protože lidé z blízké vesničky, ke které dům patřil, nerozuměli jeho podstatě, říkali této vzpomínce - tajemný příběh domu u řeky.

Řeka se prodírala spessartskými lesy, zanechávajíc za sebou kouzelné kouty a ještě krásnější vesničky a městečka. Od Würzburgu teče řeka Main severním směrem, aby se před Neudorfem obrátila na jih a u Miltenbergu, který již leží v Odenwaldu, se obrátila zase k severozápadu. Celou cestu se prodírá lesnatými údolími, teprve před Aschaffenburgem se rozeběhne rovinou, která se táhne k jihozápadu až k městu Mannheimu.

Kdy byl dům postaven, se již zapomnělo. Teprve roku 1930 se jeho zbořenin ujal jistý obchodník z Miltenbergu, nějaký pan Bayer. V Miltenbergu se vypráví, že dům postavil Černý muž. Tato postava však v našem příběhu nehraje roli. Jisté je, že dům stál od počátku 19. století. Komu patřil a který úřad vydal povolení ke stavbě, se neví.

Teprve Alfréd Bayer dům pořádně opravil a přistavil ještě jedno křídlo. Bayer byl syn obchodnice z Aschaffenburgu.

Rosamunde Bayerová, jeho matka, byla rezolutní žena, panovačná a zlá i ziskuchtivá. Alfréd brzy pochopil, že velké peníze v obchodě se smíšeným zbožím nevydělá, a jako zcela mladý muž se brzy od matky odpoutal.

Náhoda tomu chtěla, že rodiče jeho nastávající ženy vlastnili na pokraji městečka Miltenbergu velké pozemky, které sahaly až k řece. Ještě před svatbou mu tchán, otec ženy, do které se Alfréd zamiloval, půjčil nějaké peníze, aby mladí mohli založit velkoobchod. Alfréd počal zásobovat právě takové obchůdky, jaký vlastnila Rosamunde Bayerová.

Rosamunde Bayerová přivedla svého jediného syna na svět roku 1905 a po čtrnácti letech nato ovdověla. Před tím však darovala život dvěma dcerám. Gerlindě, rozené 1909, a Alžbětě, rozené 1915.

Alfréd již jako batolátko běhal po obchodě, který později matka i po manželově smrti dále vedla. Dalo by se říci, že měl obchodního ducha od útlého mládí.

Roku 1930 měl Alfréd se svou ženou Barbarou již velké úspěchy v podnikání a mohl si dovolit koupit dům u řeky. Nebyl vzdálen pozemkům rodiny Zepterovy. Po břehu toku vedla cesta, kterou milenci a později manželé rádi chodili. Samozřejmě, když jim kšeft ponechal chvilku času. Tak vlastně dům objevili. Barbara se do domu zamilovala na první pohled. Alfréd ne. Nebylo to místo vhodné k podnikání, cesta, která sem vedla, byla spíše polní, neudržovaná, nepoužívaná.

Někde v lese se cesta ztratila a dál nevedla. Alfréd by raději koupil nějaký pozemek ve městě, aby nebyl na rodině Zepterových závislý. Ale věta, kterou tenkrát Barbara řekla, Alfréda zaujala a projela mu až do morku kostí:

„Jsem celý život soužena jakousi neznámou touhou, Alfréde, když jsem tě poznala, myslela jsem, že je vyplněna. Od té doby, co znám toto místo, mne opět sžírá a já vím, že sem patřím. Splň mi mé přání a kup ten dům.“

„Ty sem patříš? Ty máš ten pocit? Myslel jsem ale, že ty dobré peníze, co jsme vydělali, vložím nejprve do obchodu!“

„Obchod nám jde dobře, Alfréde, a já cítím, že potřebujeme mít zázemí, domov, který bude patřit jen nám a který si sami vybudujeme.“

„Jistě, na to jsem už také pomyslel, ale musí to být zrovna tohle zbořeniště?“

„Ano, máš pravdu, je to zbořeniště, i můj život je zbořeniště a nyní vím, že se musím pustit do oprav,“ řekla Barbara s úsměvem.

Ten její úsměv! Mnohému se Alfréd dokázal v životě postavit, ale ne jejímu úsměvu.

„Myslíš, že je to má vina, že je tvůj život zbořeniště?“ zeptal se nejistě.

„Ne, absolutně ne, ale já nevím, odkud pocházím, kdo jsou mí předci a tady,“ Barbara se rozhlédla se zalíbením a s neznámým vzrušením, „tady mi to připadá, jako bych byla doma.“

„Ty jsi se přeci narodila tvému otci a matce! Tam u přívozu jsi doma!“ zvolal Alfréd.

„Já ano, ale moje máti ne. Někdo ji, jako batole, odložil u našich dveří. Mí prarodiče ji vychovali. Měli již syna, kterého si Herta později vzala,“ vysvětlovala.

„Takže tvoje máti neví, odkud pochází, ne ty. Ona se tím trápí?“

„Ona ne, ale já,“ přiznala.

„Ona to ví, že tě sužuje, že nevíš, kdo vlastně je tvůj děda?“

„Nevím, ale myslím, že to tuší.“

Alfréd si povzdychl. Slíbil, že se zeptá na majitele a cenu domu. Pokud nějakého majitele dům má, určitě nebude chtít mnoho. Byla to nemovitost, která vyžadovala drahé investice.

Ale proč ho při Barbařině požadavku zamrazilo? Pozoroval již delší dobu, že žena přináší do obchodů nové nápady, které byly vždy úspěšné. Pokaždé, když se vraceli z procházky podél řeky a navštívili ten polorozbořený dům, dostala nový nápad. Trochu ho mrzelo, že to nebyl jeho nápad. Protože byl pokaždé jasný a důmyslný, pochopil Alfrédův obchodní duch okamžitě zisk, co za ním vězel. Nejprve to přičítal těm procházkám na čerstvém vzduchu. Pak si všiml jakéhosi transu, ve kterém se jeho žena nacházela, když došli až k domu. Pak hned přicházel nějaký nový nápad. Jako by to místo nějakou silou působilo na její duši.

Alfréd s Barbarou začali podnikat roku 1927 a dva roky poté se vzali. Rodiče Barbary měli převoznictví. Tenkrát ještě v Miltenbergu nebyl postaven most. Byla to dobrá živnost a mladí měli převoz zdarma.

To byla první dobrá myšlenka Barbary: dovezené zboží bylo levnější o poplatek, který museli obchodníčci platit, aby se dostali přes řeku. A nápadů měla žena stále více. Přispívala tím kšeftu.

Alfréd se tedy rozhodl, že dům koupí. Na pozemkovém úřadě zjistil, že nemovitost měla sice majitele, ale ten se dědictví vzdal. Žije někde ve Francii a je prý kněz. Dům patřil obci, která se majetku nemohla zbavit. Když Alfréd po dlouhém pátrání a vyptávání konečně narazil na úředníka, který věc zpracovával, dozvěděl se velice směšnou cenu. Navíc se na něj muž nevěřícně koukal, jako by Alfréd spadl z višně, protože o dům projevil zájem. Peníze měli manželé v hotovosti, a tak od notáře zamířili rovnou k řece a k domu u ní, který teď již patřil jim.

Barbara Bayerová byla toho dne velice šťastna. Procházela zbořeništěm a plánovala, co se kde přestaví, co se přistaví. Hned věděla, kde budou záhony květin, které keře si ponechají na poměrně velkém pozemku a které přijdou pryč. Při procházení místnostmi, majícími ještě všechny čtyři stěny, došla až do kuchyně, která se zdála nejzachovalejší.

Barbara pojednou položila svou pravou ruku k srdeční krajině a druhou pevně stiskla Alfrédovu paži. Jako by nemohla popadnout dech a mladý manžel pocítil úzkost.

„Alfréde, tady to cítím nejvíce,“ řekla celá rozčilená. Alfréd pozoroval její pohled, jež spočíval na obrovské staré peci. Ale nebyla to ona pec, co ji upoutalo, bylo to malé kamenné schodiště, které se za ní ztrácelo někam dolů. Zřejmě to byl vchod do sklepa.

Alfréd se rozhodl, že se tam půjde podívat. Ale již na prvním schodu, co vedl do tmavého vlhka, mu došlo, co ho udivuje.

Městečko Miltenberg bylo stavěné hrázděným stylem, jak tomu bylo v kraji zvykem, a domy u řeky neměly sklepy. Jarní povodně by je rok co rok vyplavily. Tento dům byl stavěn z červeného pískovce, jako domy a zámek v Aschaffenburgu, a měl sklep. Mladý muž neměl zdání o staré pověsti, o tom, kdo dům nechal postavit. Když schody skončily, zjistil, že stojí v obrovské klenuté místnosti, která byla osvětlována malými škvírami vysoko u stropu. Měl pocit, že stojí v chrámové lodi a s úctou žasl nad fantazií stavitele.

Pak vycítil přítomnost Barbary. Oslněna tou nádherou, počala se procházet po zachovalé podlaze z pískovcových kvádrů.

Alfréd měl dojem, že celá ta podzemní prostora je mnohem větší, než dům sám. Neušlo mu, že v zadní části skvělého sklepa je chodba, která musí asi někam vést. Nejprve se tam chtěl vydat, učinil již první kroky, ale Barbara jej zastavila slovy:

„Alfréde, stůj! Toto je můj dennodenní sen a já vím, co se v chodbě nachází. Chci ještě nějaký den počkat, abych našla sílu se tam vypravit… pojď, vyveď mě zase nahoru.“

Ačkoliv byl Alfréd velice překvapen slovy své ženy, nic nenamítal a pomáhal Barbaře do schodů. Hlavou mu šly myšlenky: jak se mohl stát majitelem takového klenotu a za tak málo peněz? Neznali jeho předchůdci hodnotu tohoto skvělého stavebního umu? Když konečně zase stáli v kuchyni a rozhlíželi se, najednou pochopil proč: těsně před schody byla kamenná suť staré půlmetrové zdi. Její horní část byla ještě u stropu jakousi neznámou silou přilepena. Hrozila, že každou chvíli spadne.

Když si to Alfréd uvědomil, rychle vzal Barbaru za ruku a poodstoupil.

Jeho předchůdci o podzemní nádheře neměli zdání, donedávna tu stála silná zeď. Zeď, co tohle místo schovávala a jistě mnoho let tajila. Pak mu došla slova, která Barbara řekla:

„Ty to místo znáš? Ten sklep, myslím?“

„Ano, často ho vídávám ve snech, ale neměla jsem zdání, že je to pod tímto domem!“

„A tam vzadu, v té chodbě? Co je tam?“

„Tam odpočívá má pramáti a nějaký muž. Jeho původ neznám. Cítím však, že přijde den, kdy se o tom tajemství všechno dovíme…“

„To je jen sen, Bab, tam jistě nikdo není,“ lekl se jejích slov. Když byli sami, oslovoval Barbaru Bab, a ona mu říkávala Ále.

„Možná, že máš pravdu, ale možná má pravdu můj sen…“

„Proč jsme tam tedy nešli?“

„Bojím se,“ řekla a rozhodla se, že půjdou domů.

Místo u řeky, kde dům stál, bylo opravdu krásné. Cesta, která v Miltenbergu vedla z městečka k přívozu Barbařiných rodičů, pokračovala dále kolem řeky. Řeka tu mizela za zákrutem a již tu nebylo žádné stavení, protože zalesněné stráně padaly docela příkře ke břehu. Vešla se sem právě jen ona cesta. Za druhým záhybem pojednou stráně odenwaldských lesů utvořily jakýsi dosti veliký palouk. Byl obchvácen sytou zelení a řekou. V jeho středu stál onen dům.

Pohled na řeku od domu byl zrovna tak úchvatný. Pozorovatel nabyl dojmu, že se nachází v zelené kotlině, hrající nespočetnými odstíny této barvy, na jejím severním okraji lemované pestrou stuhou, stále se měnící - řekou.

Zrcadlila slunce, zrovna tak jako měsíc a hvězdy, jásavé modré nebe i smutek podzimu či zimy. Svým klidným letním tokem přinášela zprávy z neznámých koutů svého poříčí, svým bouřlivým hukotem jarních povodní volala léto a nepřeberné odrazy podzimních, fantasticky barevných listů tě zbavovaly strachu ze zimy. Pak, pod příkrovem ledových peřejí, tě řeka zvala navštívit protější břeh. Tady padal Spessart, tajuplná hradba lesů, nejstrměji do vody červenou, pískovcovou skálou. Skála byla lidskou rukou opracována, tvořila jakési ochozy, ze kterých byl pěkný výhled do kraje. Dostal ses docela pohodlně do pěkné výšky, neboť dělníci, kteří kdysi dům stavěli, zanechali po sobě jakési schody, aby mohli dopravovat pískovcové kvádry, které ke stavbě potřebovali.

Barbara se pustila s vervou do práce. Její představy o tom, jak dům bude vypadat, řemeslníci z Miltenbergu nedokázali splnit. Proto povolala odborníky z Aschaffenburgu. Dům rostl na velikosti a kráse takřka před očima.

Alfréd se věnoval obchodu. Jezdil po továrnách a objednával zboží.

„Smlouvej a objednej vždy větší množství a vyžaduj nižší cenu,“ radila Barbara.

Manželé Bayerovi postavili ještě jednu stodolu na pozemku Zepterovy rodiny a dokázali tak hromadit velké zásoby výhodného zboží.

Byli široko daleko nejlevnější velkoobchod. Vlastnili čtvero nákladních vozů, osobní vůz, kterým jezdil Alfréd za kšefty, a malý otevřený automobil, kterým jezdila Barbara.

Rudolf Zepter, otec Barbary, rozený roku 1879, v životě neřídil motorový vůz. Znal jen svůj přívoz, který se dostával od břehu ke břehu jen silou proudu řeky. Neměl o benzínových motorech ponětí. Nevraživě pozoroval příjezdy náklaďáků se zbožím a pohoršen kroutil hlavou. Kouzlu a milému úsměvu své dcery však nedokázal odolat. Všechna její přání a změny ve svém klidném a tichém životě akceptoval. Alfréd si v tomto směru nemusel dělat starosti, Barbara vždy dokázala otočit otce kolem prstu. Rudolf Zepter Alfréda miloval jako svého syna.

Matka, Herta Zepterová, byla mnohem mladší než její manžel. Narodila se roku 1893.

Ta pro novoty doby pochopení měla. Dokonce se naučila řídit Barbařin malý vůz. Jezdila s ním jen po dvoře velkoobchodu, když už všichni zaměstnanci opustili podnik. K úhoně přišla jen Kvíča, nejlepší nosnice, kterou zvědavost pro počínání paní stála život.

Starému Zepterovi ženy původ výborné polévky, kterou dostal, když se vrátil od přívozu, neprozradily. Otec ani slepice nepočítal a tak Kvíču nepostrádal. Ani obrovskému ovčáckému psu, Rekovi, nechyběla, nebyl v onen okamžik doma a se slepicemi neuzavřel přátelství.

Rek byl věrný průvodce starého převozníka, pendloval od jednoho břehu ke druhému a pocestní kladli zvědavé otázky, když náhodou na přívoze neseděl.

Zepterovi byli starousedlíci a občané Miltenbergu je měli rádi. Přívoz byl k jejich životu důležitý.

Barbara byla od mládí holka krev a mléko, veselá a úslužná, a měla v městečku plno nápadníků. Když za ní počal docházet Alfréd, dokázala si jeho upřímná a milá povaha a - dalo by se říci - rozkošný zevnějšek, místní mládence podmanit. Místní, co si činili na hezké děvče nároky. Děvčata Barbaře záviděla pěkného a bohatého hocha z města.

Že do Miltenbergu přišel, aniž by měl alespoň jedno zavazadlo, se nevědělo. Očekávalo se všeobecně, že se mladí odstěhují.

Obyvatelé Miltenbergu byli poměrně malí a tmavovlasí lidé, docela nízkých postav a připomínali spíše Italy než Germány. Když si však připomeneme, jak rozsáhlá byla římská říše a jak zapadlé místečko Miltenberg, můžeme se dostat do fantastických úvah o jejich původu. Řeka tvořila kdysi hranici Římské říše.

Překvapení, když se mladí usadili v místě, bylo velké.

Herta Zepterová byla štíhlá a vysoká žena a její krása byla stejně záhadná jako původ její matky. Tenkrát, v době, kdy nebyly dnešní sdělovací prostředky, kolovaly od domu k domu, od vesnice k městečkům pověsti, které se vyprávěly v hostincích, u kupců a na zábavách. Někdy také na trzích. Jedna z těchto povídaček vyprávěla, že si Rudolf Zepter vzal svou sestru za ženu, druhá říkala, že děvčátko, které rodina vychovávala spolu s jediným synem, bylo nalezené u řeky.

Ať již to tenkrát bylo, jak bylo, Herta a ani její dcera Barbara nezapadaly do rysů tamějšího obyvatelstva. Zcela podobné to bylo i s jejich inteligencí.

Když manželé Bayerovi v roce 1930 koupili onen dům, celkem to nevzbudilo ve městě žádné pozdvižení, protože to nikdo ani nevěděl.

Měšťané se onoho domu báli a nikdo neměl tím směrem, onou oblíbenou cestou mladých manželů, co pohledávat.

O přestavbě se nemluvilo. Řemeslníci nebyli z Miltenbergu, stavební materiál po zdolání řeky hned mizel v kopcích, za zátokou, a tak dům rostl bez poznámek zvědavců.

Barbara se činila: velkoryse obnovila venkovní zdivo a nechala přistavět ještě jedno křídlo, novou střechu, zavedla vodu a v zadní části domu, v jednom hospodářském prostoru, zřídila kotelnu. Dům dostal ústřední topení. To bylo docela nezvyklé zařízení na venkově a na tu dobu.

Zahradníka si Barbara vzala z Aschaffenburgu, ze zámku, a nechala se inspirovat jeho nápady. Neodolala ale, zanést do zušlechtění parku své myšlenky. Ano, místo u řeky se stalo parkem.

Koncem roku oznámila Barbara Alfrédovi, že se do vánoc mohou přestěhovat. Dům byl již nějakou dobu hotov a ona se zabývala zařizováním.

Alfréd několikrát vyjádřil přání stavbu domu navštívit, ale manželka ho chtěla překvapit hotovou věcí.

Poslední dny před Štědrým večerem byl velkoobchod „Bayer“ v jednom kole. Obvyklý předvánoční shon.

Alfréd si všiml, že jeho šatník se vyprázdnil, nacházel jen ty svršky, které potřeboval, neměl na výběr. Barbara však znala jeho potřeby a tak mu stále prázdnější byt u Zepterových vlastně ani nevadil.

Ani matka Barbary ani otec neměli zdání, jak daleko se svou prací jejich dcera je. Teprve pozvání ke štědrovečerní hostině pro celou rodinu je probralo z nezájmu. Otec bručel, že tam vozem nepojede, ale Herta nasadila rozhodný pohled a tak si jen vzdychl. Pak, prvně ve svém životě, nastoupil do automobilu.

Teprve ve voze Hertě došlo, proč jejich hospodyně Berta, se svým manželem, letošního roku vyžadovala, že musí na Vánoce k rodině do Hanau. Šibalsky dceři pohrozila. A skutečně: Berta i starý sluha Erich stáli před domem a vítali je.

Krajina ležela pod tenkou pokrývkou sněhu, ale bylo mrazivo. Léto bylo toho roku krásné a horké, podzim štědrý na sluneční svit, teprve krátce před Vánoci se objevil sníh, ale jen tak, aby se neřeklo. Mráz ale byl vlezlý a tak byla společnost v přijíždějícím voze ráda, že je dům uvítal teplem a útulností.

Otec Rudolf rád přijal nabídnutý ovocný šnaps a Alfréd se s údivem rozhlédl.

Dům byl prostorný a pěkně zařízený. Hned za vchodem byla velká hala, obložená dřevem, ze které vedlo schodiště do prvního patra. Byly tu dveře do kuchyně, jídelny a do salonu.

Salon a jídelna se daly velkými, posuvnými dveřmi spojit, či oddělit. Kuchyní se dalo projít do nové části domu, kde byl byt pro sloužící, sklad, spižírna a kotelna.

V horní části byla koupelna, knihovna, pracovna a pět ložnic. Ta spousta pokojů se sem vešla, protože byl hořejšek důmyslně propojen s novým křídlem domu. Všechny místnosti byly - na tehdejší dobu - moderně a vkusně zařízeny.

Alfréd pocítil hrdost nad dílem, které Barbara vykonala.

Celým domem se linula vůně Vánoc: cukroví bylo napečené, husa s červeným zelím lákala k jídlu a tak rodina zasedla v jídelně k oválnému stolu a pustila se do hodování. Dveře do salonu byly tajuplně zatažené. Po jídle překvapil všechny zářící voňavý strom, který dosahoval až k vysokému stropu.

Barbara šťastna pozorovala překvapení rodiny. Byla okouzlující: její stříbrné šaty se leskly, neseny dvěmi ramínky, přiléhavé, zdůrazňovaly její štíhlou vysokou postavu. Pod boky přecházely v skládanou sukni, tak jak to bylo v době charlestonu moderní. Její krátce střižené zlaté vlasy byly svázány stuhou ze stejné látky jako šaty. Mimo snubní prsten neměla Barbara žádný šperk. Pravidelná štíhlá tvář nenesla žádný pudr, smyslné rty žádnou rtěnku. Jasně modré oči svítily v její zdravé tváři jako opály.

Alfréd byl štěstím bez sebe.

Pak nastal shon, každý měl pro každého nějaký dárek, který si vzájemně s přáním šťastných Vánoc předávali. Alfréd koupil Barbaře soupravu náušnic a zlatého náhrdelníku s modrým drahokamem. Celá se zarděla štěstím.

Pak již starý Zepter spěchal k přívozu. Lidé se začnou scházet na půlnoční a i ti z druhé strany řeky se chtěli dostat do Miltenbergu, do kostela.

Tak zase drkotal velký Alfrédův vůz cestou kolem řeky zpět k městu, tentokrát přibyli ještě oba sloužící.

Město bylo tou dobou již plné obyvatel, spěchajících na mše. Alfréd s rodinou měli namířeno do kostela svatého Laurentia.

Majestátní dóm z roku 1380 byl plný vánoční nálady. Město bylo hrdé na svou staletou tradici. Již od roku 1354 dosáhl kurfiřt z Mainzu práva na ražení mincí. V barokním domě na náměstí se narodil roku 1756 Mozart z Odenwaldu, Josef Martin Kraus, jehož kompozice právě zněly z kostela.

Občané se scházeli a přáli si navzájem šťastné Vánoce. Jako každý rok při vánoční bohoslužbě patřila první vzpomínka kněze svobodnému řádu Sasků, kteří zde utonuli při pokusu překročit řeku, roku 1814, za války proti Napoleonovi. Bylo jich 62. Na upomínku jejich statečné smrti tu stál jejich památník.

Bohatství města bylo vidět na každém kroku.

Řeka Main, která protéká krajem jako plodná tepna, poskytovala od pradávna obživu svými loďmi, rybolovem, ale největší zdroj výdělku po dlouhá léta byl pískovec. Tohoto přírodního stavebního materiálu zde byl nadbytek. Jeho těžba dávala obživu od roku 1870 až do 20. století. Okolní lesy poskytovaly vždy dosti dřeva na stavbu domů. Do dnešních dnů se na břehu řeky skladuje dřevo, aby se pak proudem Mainu plavilo a prodávalo po celém kraji.

Původně stálo město jen na levé straně řeky, v Odenwaldu. Na pravé straně byl již Spessart, obrovské souvislé lesnaté pásmo, zahalené do těch nejtajuplnějších pověstí. Dnes se již město Miltenberg rozložilo po obou březích, ve Spessartu i v Odenwaldu.

Ale i smutné záznamy nese kronika města. Od roku 1615 do roku 1629 se tu pořádal nesmyslný hon na čarodějnice. 453 osob bylo obviněno z čarodějství, muži i ženy stejným dílem. 69 lidí bylo popraveno. Příčinou tohoto nesmyslného štvaní byla závist a neúroda jak ve vinicích, tak na polích.

Alfréd po boku Barbary přistoupil k oltáři, aby přijali hostii. Pak, po neskutečně dlouhém loučení s občany, konečně mohli vyrazit do svého nového domova, do domu u řeky. Matka Herta a otec Erich zůstali ve městě. I sloužící.

Když minuli pozemky velkoobchodu a starý přívoz, dostali se s vozem na cestu, kterou kdysi rádi chodili. Ty procházky po dobu renovace domu zanedbávali. V mžiku tu byla pohoda jako dříve. Byli sami, jen řeka jim šuměla do vzájemného uklidňujícího ticha. Hukot motoru a hvizd ledového větru jim rušil myšlenky. Mraky se roztrhly a odkryly pásmo plné hvězd. Vypadalo jako nebeská řeka, netušil jsi, kde začíná a kde končí.

„Bab, jsem na tebe hrdý,“ řekl Alfréd. Mlčela, jen její stisk, kterým držela jeho paži, zesílil.

„Tam vzadu,“ řekla, když dojeli k domu, a ukázala někam do tmy, „budou stáje a tady hned z kraje garáže.“ Mlčel, protože měl pocit, že vše, co Barbara rozhodne, co zařídí, se mu líbí. Ano, líbilo se mu na ní vše, snad i myšlenky, které neznal. Nikdy nepocítil touhu znát její myšlenky. Věděl, že patří jen jemu. Jen jemu. Obdivoval její oddanost, kterou dokázala denně dávat najevo. Miloval ji nade vše a mrzelo ho, že jí to neuměl tak pěkně říci, jako ona. Doufal, že ona ví, jak ji miluje.

Před vchodem do domu zastavila Barbara Alfréda posunkem:

„Než otevřeme dveře našeho domu, musím ti něco říci, miláčku! …Již tu nebudeme nikdy sami…“ Odmlčela se. Alfréd se jí zahleděl do očí. Ta hvězdnatá řeka se v nich zrcadlila.

„…Nikdy nebudeme sami…?“ opakoval nechápavě. Barbara roztáhla ruce a on se, jak malé dítě, schoval v jejich teple.

„Ne, brzo budeme tři… čekám s tebou dítě…“

„Dítě…“ zašeptal.

„Ano, vím to již déle… v létě se má narodit.“

„V létě?“

„V červenci…“ Měla pocit, že se z toho překvapení Alfréd nedokáže vzpamatovat. Najednou pocítila strach, zda se vůbec raduje.

„Alfréde, tebe to netěší?“

„Netěší? Ale, já úplně šílím radostí… já jen… víš… já jen neumím dát mé city tak najevo, jak bych chtěl… promiň… je to báječné… Barbaro…“ koktal.

Pojednou se noc ztemnila a počalo sněžit. Mladí manželé vešli do domu. Barbara zavedla Alfréda do kuchyně a postavila vodu na čaj. Alfréd se rozhlížel. Bylo tu čisto a útulno. Vánoce tu stále voněly. Pojednou mu počalo být cosi divné. Rozhlédl se pozorněji, ale nepřišel na důvod svého údivu. Barbara to zpozorovala:

„Nechala jsem je zazdít.“

„Ty jsi je nechala zazdít? A co?“ nechápal.

„Ty schody do sklepa.“

„Do toho krásného sklepa? Proč?“ divil se.

„Teď, když vím, kde se nachází můj sen, nabyla jsem klidu. Vím, že bych tam našla něco z mé minulosti, ale chci ji tam nechat spát. Cítím se šťastna… a vůbec, myslím, že je to tak lepší,“ s růžovou tváří si přisedla ke kuchyňskému stolu a nalila dva šálky čaje. Alfréd pocítil prvně v životě jakýsi nesouhlas s jejím počínáním.

„Ten klenot našeho domu jsi zazdila? Mohli jsme tam skladovat víno a mohli jsme to pěkně zařídit… nikdo nemá takový sklep, ani radnice v Miltenbergu ne!“ zvolal.

Barbara tiše přemýšlela. V duchu skládala slova tak, aby pochopil její důvody. V Alfrédových slovech pocítila nesouhlas, prvně co se znali, zaslechla ten tón v jeho hlasu.

„Byla jsi tam dole? Tam vzadu v té chodbě… Barbaro?“

„Byla,“ řekla.

„No a?“

„Alfréde, kdyby ten sklep nebyl po dlouhá léta zazděn, nebyli by bývalí majitelé tak pošetilí a dům prodali, nebo ho nechali tak chátrat. Nás by nepotkalo to štěstí, ten dům koupit… tím jsem si zcela jista!“ skoro se rozzlobila. Věděl, že se zlobí. Ale ještě nechtěl ustoupit. Ty možnosti toho chrámu, sklepa pod jejich domem, nedávaly jeho obchodním vlohám klid.

„Co jsi tam viděla? Našla?“ řekl již mírnějším tónem.

„Řekněme, Alfréde, že to zůstane mezi námi, jako jediné tajemství.“

„Jediné tajemství… mezi námi,“ udiveně se snažil chápat její slova.

„Ano, jediné…“

„Má to něco společného s tebou, lásko? Je to něco, co by se třeba mohlo postavit mezi nás?“ řekl a počal jí hladit ruku, ležící na stole. Povstala od stolu a rezolutně řekla:

„Už se na to nikdy neptej. Nepřeji si, aby se to ještě jednou stalo tématem naší rozmluvy!“

Barbara měla ve zvyku usnout hned, jak lehla do postele. Alfréd se dlouho převaloval po jejím boku a nenacházel spánek. Pak se mu zdál sen, jak prochází obrovským sklepem, s vysokým klenutým stropem, na jehož konci viděl chodbu. Šel stále dál nekonečným sklepením, až došel do sálu plného zrcadel a svatebních hostů. Nevěsta seděla v záři slunečního paprsku a byla krásná. Byla to Barbara…

Bylo to období mezi dvěma světovými válkami. Ralf, prvorozený syn rodiny Bayerovy, se narodil v létě roku 1931. Bylo to rozkošné dítě a zdálo se, že nemá nic jiného na práci, než se smát a spát. Barbara byla hrdá matka. Na křtiny se chystala velká sláva. Barbara chodila s lístkem a tužkou a neustále přemýšlela, koho snad zapomněla pozvat. Alfréd se tímto bodem v Ralfově životě nijak nezabýval. Byl šťasten, když se jeho potomek v jeho náruči smál. Často s ním ležel za domem na trávníku, kde Barbara svým mužům, jak říkala, rozložila deku. Bylo teplo a vzduch byl pln vůně okolních lesů, čistý a jiskrný, a to Alfrédovi stačilo ke štěstí. Uznával, že se slavit musí, ale kdyby se na to náhodou zapomnělo, jistě by se sám nezmínil. Nejvíce ho Barbara zaskočila s požadavkem, aby pozval matku a své sestry.

Do tohoto koutu své minulosti se nevracel.

Barbara byla společenská a nadmíru milovala rodinné svazky. Nyní si uvědomila, že mužovu matku již neviděla několik let. Naposledy na jejich svatbě. Nějaké mrzutosti s ní byly, to je pravda, ale musí se umět zapomenout.

Alfréd z počátku svého podnikání zásoboval matčin obchod se smíšeným zbožím, ale již dávno to nedělal.

Vinou byla matčina věčná nespokojenost a chamtivost. Dodával jí zboží opravdu levně, pamatuje na příbuzenský vztah, ale matce to stále bylo moc drahé. Alfréd byl zase natolik obchodník, že pod cenu nešel. I když to ze zoufalství jednou udělal, stejně neobstál. Nemohl uvěřit tomu nešvaru a ziskuchtivosti své vlastní krve a časem přestal matku zásobovat. Po přerušení obchodních styků přerušil i styky citové.

Pak mu přišly na mysl jeho dvě sestry, Gerlinda a Alžběta. Jejich život a jeho smysl spočíval v tom, aby se bohatě provdaly. Při té honbě za ženichy zůstávaly stále svobodné. Byly stejné jako matka a navzájem si záviděly, dělaly si schválnosti. Jinak ležely na matčině peněžence.

Rosamunde Bayerová dobře věděla, jak byl syn levný dodavatel, a hrozně ji štvalo, že odmítl její obchod zásobovat. Vyslala tehdy své dcery do Miltenbergu s prosíkem.

Mladé dámy byly příliš hrdé, aby o něco žádaly, natož aby prosily. Přišly s požadavkem, rozkazem a citovým vydíráním. Alfréd nevěřil svým uším, jeho cit pro poctivost tonul v pekelné tísni.

Alfréd byl dobrý člověk a rád se smál. Mezi jeho obchodními partnery se vědělo, že dokázal na své peníze dlouho čekat.

V nejednom případě i dluhy prominul. To podle situace. Takový malý obchodníček, stojící na pokraji zhroucení své existence, takové gesto dokázal ocenit. Když se zase postavil na nohy, stal se z něj nejvěrnější zákazník. Pak Alfrédovi posloužil, dokázal po celém kraji roznést: kupujte u Bayera z Miltenbergu. To je člověk, jak má být.

Jeho úspěchu si všimli i židé. Často se stávalo, že ho považovali za svého. Když je musel ujistit, že ne, není žid, ale křesťan, nechápavě kroutili hlavami. Je křesťan, ale myslí a obchoduje jako našinec, říkali si mezi sebou.

Alfréd však dokázal být tvrdý. Přes Barbařin protest vyprovodil své sestry na vlak a koupil jim jízdenky. Ani jim nenabídl židli. Celá konference se odbyla ve stoje a na chodbě, tenkrát ještě v bytě u Zepterů.

Pak své příbuzné již nikdy neviděl a ani se o ně nezajímal. Samozřejmě o nich často slýchal, vždyť se pohyboval ve stejných kruzích jako jeho matka. Mnoho dodavatelů a výrobců si na Rosamunde Bayerovou stěžovalo: platila pozdě a někdy vůbec ne, vymýšlela si, že zboží bylo zkažené. A tak věděl, že obchody jeho matky jdou spíše špatně než dobře.

Barbara byla milující žena, její matka Herta Alfréda zbožňovala a s otcem Zepterem vycházel také dobře. Alfréd dokázal nepříjemné vypudit ze své mysli, dokázal být šťasten.

Teď ho požadavek jeho ženy znejistil: není možné, že je přece jen špatný syn? Špatný bratr? Již jako chlapec, ano skoro ještě dítě běhal po obchodě a pomáhal. Jeho sestry nemusely nic dělat. Ani si tím hlavu nelámal, mysle, že to tak musí být. Byl v obchodě s otcem a byl s ním rád. Matka nadělala jen plno nepříjemností se zákazníky, a tak se otec snažil držet ženu v pozadí.

Když mu bylo 10 let a otec zemřel, převzala matka chod obchodu a Alfréd viděl, že všechno dělá špatně. Již jako desetiletý měl cit pro vrtochy nakupujících a bylo paradoxní, že se zákazníci raději nechali obsloužit chlapcem než jeho matkou. V Rosamundě to vzbuzovalo žárlivost, kterou dávala chlapci znát.

Sestřičky chtěly být obsloužené a často stály v krámě a vzteky dupaly nožkou a matka jim dávala za pravdu: Alfréde, podej jí to, děvečce malé…

Sestra Gerlinda byla o 4 roky mladší než Alfréd, měla matčinu povahu a dokázala bratra vždycky namíchnout. Zvláštní bylo, že hoch nikdy nedal najevo nelibost v přítomnosti zákazníků. Dělal, že rozkazy děvčátka neslyší. Teprve když byl krám prázdný, rozeřvané dítě potrestal.

Jednou chtěla Gerlinda podat nějaký bonbónek, na který však mohla dosáhnout sama. Hoch dělal, že neslyší. Když starší dáma, kterou zrovna obsluhoval a která pohoršena kroutila hlavou nad rozjíveností děvčátka odešla, posypal sestru od hlavy až k patě moukou. Tenkrát se ještě musela mouka vážit. Gerlinda řvala, jako by byla polita žhavým olovem, a prášila moukou do bytu, k matce, která se zrovna trochu natáhla.

Rosamunde byla pohodlná a dokud byl manžel naživu, zcela se tomuto koníčku oddávala. Teď však nebyla líná a vyskočila, vběhla do kšeftu, aby Alfréda zmlátila. Matčino bití bylo malému Alfrédovi vždy k smíchu, protože její masitá postava vždy vteřiny předem prozradila, kam uhodí. Hoch stačil uhnout a tak byla matka vždy upachtěná, zpocená, někdy i sama sebou pomlácená a chlapec nedostal ani jednu ránu.

Tentokrát to bylo jiné: Alfréd zrovna obsluhoval pana Kremera, což byl jeho nejmilejší zákazník a bývalý přítel otce. Hrávali spolu šachy a brali Alfréda mezi sebe a chovali se k němu, jako se kluci mezi sebou chovají. Ten nepříjemný věkový rozdíl, ta dospělost velkých lidí byla vždy ta tam. Matčino mlácení bylo teď potupou.

„Ale, ale, paní Bayerová, to byste však neměla…“ mínil pan Kremer.

„Hleďte si svého a zmizte mi z očí, dědku,“ řvala rozčilená matka.

„Já, ale… já sem chodím nakupovat jen kvůli tomu chlapci…“

„Tak sem kvůli němu nechoďte, za rohem je taky jeden obchod,“ řvala a Alfréd uhýbal.

„Když myslíte, milostivá, ono tam již chodí více vašich zákazníků,“ pípl pan Kremer a šel.

Alfréd se matce vytrhl z její tlusté, ale slabé ruky a vyběhl z obchodu. Pan Kremer na něj čekal. Vzal ho za ruku a šli. Nic neříkali. Starý pán měl však vždy takovou miniaturní šachovnici v kapse, a tak se usadili v parku a hráli šachy. Hráli dlouho a Alfréd vždy vyhrál. Teprve po letech ho napadlo, že ho starý otcův přítel nechal vyhrávat, aby mu trochu zpříjemnil život.

Poté se stal pan Kremer chlapcovým kamarádem. Často spolu hráli šachy a rozmlouvali o všem možném. Byl to právě on, kdo přivedl Alfréda na myšlenku založit si velkoobchod. Byl to totiž nápad Alfrédova otce.

Karl-Heinz Bayer byl posedlý tou myšlenkou a měl již plány, které s přítelem, panem Kremerem, tvárnil do přesných představ. Potřebovali jen pozemek. Pak Karl-Heinz zemřel.

Pan Kremer, osamělý člověk, byl rád, že v chlapci našel partnera k šachovnici a k rozmluvě. Léta běžela a Alfréd byl stále podnikavější. Jednou se vypravili, to již bylo Alfrédovi patnáct let, do Miltenbergu.

„Tam žije,“ vyprávěl Kremer Alfrédovi, „rodina převozníka Zeptera. Ten člověk vlastní pozemky u řeky a na ty měl tvůj táta spadeno. Hlavně to místo se mu líbilo. Zboží se dá dopravit jak po vodě, tak po souši. A hlavně má městečko centrální polohu. Leží na hranici Spessartu a Odenwaldu.“

„A ty pozemky jsou na prodej?“ zajímal se mládenec.

„K tomu už nedošlo, aby se tvůj otec zeptal. Pán Bůh si ho zavolal.“ Alfréd zesmutněl. Kremer si toho všiml, a tak se snažil o povzbuzení:

„Když se nestačil zeptat tvůj táta, tak se zeptej ty. Ten převozník má svou živnost, na tom velkém pozemku stojí jen jeho chalupa a velká stodola. Takové malé hospodářství doma mají.“

Pak dopluli do Miltenbergu. Vypravili se tam z Aschaffenburgu lodí. Tenkrát byla lodní doprava běžná, lidé tolik nespěchali a cesta po řece byla nádherná. Alfréd si všiml i železničního spojení, které město mělo. - Otec to vymyslel dobře - pomyslel si.

K tomu, aby se zeptali, zda je pozemek na prodej, však nedošlo. Jak okukovali polohu nemovitosti, vyběhlo děvče a vesele se ptalo, co že si pánové přejí.

Pan Kremer to okamžitě poznal: mladí lidé se do sebe zamilovali na první pohled. A věru, Alfréd byl opravdu pohledný chlapec. Vysoký a štíhlý s černými kudrnatými vlasy a ještě černějšíma očima. Jeho úsměv byl zářivý a Barbara tomu zákonu přírody neodolala.

Teprve po dvou letech vášnivé romance, schůzek v Miltenbergu nebo v Aschaffenburgu, si Alfréd zase vzpomněl na velkoobchod. Zasvětil milované děvče do starých plánů a snů svého otce.

Barbara se pro věc zapálila a tak se společně pustili do díla. To bylo v době, kdy Herta, Barbařina matka, Alfréda již zbožňovala a milovala jako svého syna. Alfréd tak, zcela nezištně, nehnán záludnými úmysly, získal ženu pro život, i rodinu a - obrovské pozemky.

„Kam se na tebe hrabe táta,“ smál se pan Kremer. Obchody se rozeběhly a za krátkou dobu tchánova stodola již nestačila. Stavěla se nová. Pan Kremer byl prvním zaměstnancem firmy „Bayer - velkoobchod - Miltenberg“.

„Nakupuj u výrobců co největší množství, abys dosáhl velké provize. Buď pro maloobchodníky levný - nejlevnější v celém okolí,“ radil pan Kremer. Tak se stavěla brzy třetí stodola. Krátce před svatbou měli mladí již dvě nákladní auta a Alfréd si mohl dovolit velkého, černého opla, limuzínu. Byl stále na cestách a vyjednával nákupy. I sorty zboží vybíral a pak s lehkostí přesvědčil obchodníčky, aby zboží vzali, že se bude prodávat. Když nevěřili, dal jim novinky do komise. Alfréd se nikdy nemýlil, měl záhadný instinkt pro to, co si budou prostí lidé z okolí přát koupit. Účetnictví obstarávala bystrá Barbara. Když jí jednoho dne vyprávěl, jak svou sestru posypal moukou, přinesla Barbara první nápad do kšeftu: balenou, váženou mouku.

Teď si ale přála, aby pozval svou matku a sestry na křtiny svého prvorozeného syna! Alfréd pocítil jakousi nechuť, odpor, aby seděl u stolu, u jednoho stolu s matkou a ještě horší představa byla, že u stolu budou sedět i jeho sestry.

Vlastně jen Gerlinda byla ta, která mu s matkou tolik ublížila. Alžběta se narodila roku 1915 a když opustil rodinu, byla ještě dítě a nic o ní nevěděl. Neznal ji. Když je matka poslala do Miltenbergu s prosíkem, aby ji zase počal zásobovat, byla to Gerlinda, co stále mluvila. Alžběta neřekla ani slovo.

Jednoduše hodil obě sestry do jednoho pytle, protože předpokládal, že jsou stejné. To bylo nespravedlivé a Alfréd si to uvědomil. Ale došlo mu pomalu i něco jiného. Ten zářný příklad jeho matky, jak se obchodník nemá chovat, ho naučil, jak se chovat má. Její tyranizování ho vyhnalo z domu a on se postavil na vlastní nohy. Neměl by ve všech těchto nekladných zážitcích vidět příčinu svého úspěchu? Nejvíce však ho trápila myšlenka na Alžbětu. Měl pocit, že jí ublížil.

Alfréd se rozhodl, že rodinu pozve. Sedl ke stolu a napsal krátký dopis. Přiložil i jízdní řád vlaků a parní lodní dopravy. Zalepil obálku a olízl známku a vhodil do přihrádky - pošta k odeslání.

Rok 1874 - Krejčí z Aschaffenburgu

Roku 1874 se do Aschaffenburgu přistěhoval krejčí Johann Desch z Glattbachu.

Přijel vlakem. Za jeho paži se zdrženlivě držela překrásná žena. Nebyla jeho manželkou. Štěstí, které z těchto lidí středního věku zářilo, bylo dokonalé.

Johann byl podsadité postavy, ne tlustý, ale vůbec ne štíhlý. Tmavě blond vlasy mu rozpustile trčely všemi směry, celkově však byl jeho účes pohledný. Karolína, jeho společnice, byla oproti jednoduchému vzhledu Johanna velice atraktivní. Štíhlý kostýmek rafinovaného vzhledu jen napovídal ženiny vnady. Útlý obličej s ušlechtilými rty zdobil vysoko položený účes, upravený s pečlivou elegancí. Útlé, skoro chlapecké boky přecházely ve spanilé, dlouhé nohy, jež byly ukončeny botami na vysokých podpatcích.

Její chůze byla lehká, na první pohled vyzývavá, ve skutečnosti však zcela oddaná pohybům Johannova těla. Její postava byla vzpřímená, což se u Johanna nedalo tvrdit. Ten chodil, jsa navyklý sedět u šicího stroje, trochu ohnutý. To občas vyvolalo nelibost Karolíny. V patřičných intervalech trochu muže plácla do zad a Johann se na chvilku narovnal. Vzápětí na to však zapomněl a znovu zaujal postoj krejčího.

Ti dva lidé však jeden druhému slušeli. Vzrušení a láska jim dávaly zářivý vzhled.

Na nádraží v Aschaffenburgu byli již očekáváni. Neopustili perón jako ostatní cestující, ale zůstali stát u zavazadlového vozu a dávali příkazy nosičům, kteří tu dychtivě pomáhali.

Na kárách se postupně objevily bedny, skrývající stroje. Řemeslnické stroje.

Nosiči překládali i role různých látek, pečlivě zabalené.

Karolína energicky, ale také trochu chaoticky vše dirigovala. Johann, vida, že vykládání jeho celého majetku je svěřeno do dobrých rukou, jen postával stranou.

Před nádražní budovou již čekaly dva koňské potahy. Na ty nosiči přeložili zavazadla. Na kozlíku prvního vozu našli místo Johann a Karolína, a tak se nově přibyvší rozjeli za svým cílem. Dole ve městě na ně čekal nenápadný, dvoupatrový dům městského rázu, který ukrýval ve svém přízemí prázdný obchod. Tam malá karavana zastavila.

Johann Desch pocházel z řemeslnické rodiny z Glattbachu. Jeho otec vlastnil pánskou krejčovskou dílnu. Zde se Johann vyučil řemeslu.

Neměl vlastně na vybranou, otec byl despota a od narození chlapce nepřicházelo nic jiného v úvahu. Vždy, když otec vypil více, než by měl, mlátil ženu a ostatní členy rodiny.

V dítěti vzbuzovala zlá, opilá otcova povaha hrůzu. I když nikdy nebyl obětí jeho ran, byl jeho strach chorobně nesnesitelný. Otec si jistě neuvědomoval, co synovi dává do života. Stach a bojácnost doprovázely Johanna celý život.

Nicméně se řemeslu učil rád. Byl šikovný, a tak se otec brzy mohl na syna spolehnout. Proto častěji chodil do knajpy a pil, někdy i do němoty.

Potkával tam kolegu, který v Glattbachu také měl krejčovskou dílnu, ale dámskou. V jejich opilých hlavách se zrodila myšlenka, kterou jistě okoukali u šlechty. Protože měl jeden syna a druhý dceru v přiměřeném věku, rozhodli se v hospodě, že své potomky oddají a dílny spojí.

Ke sňatku za pláče a nářku mladých lidí došlo, ale ke spojení dílen ne. Dámský krejčí byl tak zadlužen, že na to starý Desch doplatil.

Mladí se časem smířili, ale žili životem bez lásky a radosti. Johann se věnoval kšeftu.

Nejvíce mladého muže mrzelo, že zakázky, které spěchaly, někdy ztratil. Z nějakých důvodů potřebovali zákazníci šaty hned. Kdybych tak měl několik modelů hotových, tak říkajíc do foroty, mohl bych je uspokojit, myslel si Johann. Ale jak vědět, jakou velikost šít?

Johann si tedy začal zapisovat velikosti mužů: dlouzí a štíhlí a malí a silnější, až měl docela pěkný výběr modelů, které by mohl mít v zásobě. Také se zaměřoval na střihy, tak jednoduše navržené, aby se obleky mohly snadno, takřka přes noc, pro zákazníka přešít. Byla to poctivá a úmorná práce a jedna ze švadlen, která mu nejvíce pomáhala a měla někdy lepší nápady než on sám, byla Karolína.

Johann s ní rád spolupracoval a jeho zájem o ni byl ryze pracovní. Zpočátku. Byla totiž tak krásná, že se její krásy bál.

Johannovo vynucené manželství bylo nešťastné. Navíc byla žena hloupá, šít neuměla.

Byla všem zaměstnancům k smíchu. Citově neměl Johann s touto ženou nic společného. Zato začal pozorovat, že čím více modelů s Karolínou vypracoval, tím více citů v něm tato žena vzbuzovala. Kdyby jen nebyla tak krásná!

O personál se Johann v otcově dílně nestaral, to byla záležitost matky. Nyní však matku vyhledal v její malé kanceláři a počal se o Karolínu zajímat.

Co však jeho máti, která nikdy nesouhlasila s manželovým nápadem, oženit syna z donucení, již dlouho věděla, to on sám ještě netušil: byl do Karolíny zamilován. Vroucně a každým pórem svého těla.

V matčině kanceláři se dozvěděl, že Karolína je rozvedená, matka jednoho syna, kterého soud přiřknul otci.

Johann Desch tuto informaci uložil do své paměti a dál o tom nepřemýšlel. Pak přišel den, kdy společně s Karolínou předložil otci svůj nápad: šití obleků do zásoby.

Otec byl podnapilý a jeho pohrdlivý smích zněl synovi dlouho v uších.

„Ne! Bože, to jsem si nemyslel, že jsi takový blbec! Ukaž mi jednoho zákazníka, co by si koupil již ušité šaty! Drž se svého stroje a nevymýšlej si pitomosti. A vy, paní… ehm, jak se jmenujete?“

„Karolína,“ pípla žena, co se držela celou dobu v pozadí.

„No dobře, Karolína, neblbněte synovi hlavu, beztak je hloupý dost,“ dodal a přihnul si z láhve.

Byla to větší potupa, než Johann dokázal snést. Odešel do svého podkrovního pokoje a na Karolínu ani nepomyslel. Nechal ji u otce stát.

Karolína však věděla, že Johann Desch chodí navečer pravidelně na procházky. Čekala na něj.

„Mohu vás dnes doprovodit, pane Desch?“ oslovila mladého muže, když vyšel z domu.

„Karolína? Jste to vy?“ zbytečně se zeptal, protože ženu okamžitě poznal.

„Ano, Karolína, …myslela jsem, že byste mohl potřebovat útěchu…“

„Útěchu?“

„Ano, útěchu, po tom, jak s vámi váš otec mluvil…“

„Otec? Ten mluví s každým stejně…“ Karolína se zavěsila do Johannovy paže a vykročila stejným krokem. Musela dělat mnohem větší kroky než mladík, kterého ani nenapadlo, že by se mohl její chůzi alespoň trochu podřídit.

Plynové lampy uličního osvětlení vrhaly stíny pohledné dvojice. Procházeli spletí uliček a vyhýbali se smrdutým stokám.

Z hospody, kterou zrovna míjeli, vypadl nějaký opilec a dal se do běhu. Asi byl hostinským vyhozen. V tuto dobu a v tomto století v noci nikdo nespěchal. Naspěch tedy nemohl mít.

Pak došli až k rynku, kouzelnému náměstí, kde stála městská radnice. Vedle ní byla vinárna, kde se scházeli bohatší měšťané.

„Nezajdeme si na víno, pane Desch?“ optala se Karolína. Nebylo nic stydlivého v jejím hlase a Johann si musel uvědomit, že je doprovázen ženou, která již byla jednou vdaná a má dítě. Proč by měla být stydlivá? Musel se nad svými úvahami pousmát.

Karolína mu visela na rtech, pochopila jeho pousmání jako souhlas a zamířila ke dveřím vinárny. Pak mu dala přednost.

Jakmile vstoupil Johann Desch do lokálu, otočili všichni hosté hlavy jejich směrem. Okamžitě mu došlo, že on není příčinou těch pohledů. Byla to ona. Ona, nestydatě krásná.

Pocítil pot na zádech a jakési mrazení v podbřišku, které nebylo nepříjemné. Vzadu byl jeden stůl volný, a tak tam zamířili a posadili se. Karolína se nejistě pousmála:

„Co si dáme?“

„Copak já vím, co pijete? Navrhněte něco!“

„Řekněte, co rád pijete, já se připojím, pane Desch,“ řekla a počala ukazováčkem levé ruky tvořit prstýnky ve svých vlasech. Zelené oči jí jiskřily neznámou touhou. Ta však byla Johannovi pro tuto dobu utajena. Vypadala báječně, bože, co já vlastně piji, vzpomínal si mladý muž. Přece si tu neporučím čaj, s takovou kráskou nebudu pít čaj…

Když ke stolu přistoupilo mladé děvče v kroji, který jistě zdědila po mladší sestře, protože jí poprsí nebezpečně napínalo blůzičku, vyřešila to Karolína po svém:

„Přineste nám džbánek rýnského vína, Katko!“

„Toho loňského, jako vždy, madam?“

„Ano.“

Potřebovala by trochu popustit v podpaží, jestli je tam dost látky, uvažoval krejčí.

Kdybych si vzala tak malou blůzu, také by se mi prsa tak vyvalila, myslela si Karolína. Sledovala jeho pohled. Ten krásný bleděmodrý pohled, bože, ví on vůbec, jak je pěkný? Takový chlap může mít každou, ne on si vezme takovou Nánu, švadlenu, která ani neumí šít! Pak ji bodla žárlivost:

„Líbí se vám?“

„Co myslíte?“

„Ta prsa té šenkýřky,“ řekla dost nabručeně.

„Prsa?“ divil se upřímně Johann. „To mne ani nenapadlo, přemýšlel jsem, zda by se ta blůza dala přešít, je jí dost těsně.“ Karolína se dala do upřímného smíchu.

„Ona má schválně tak malou blůzu. Asi ji nenapadlo, že mezi hosty bude sedět krejčí.“

Mezi tím přišlo děvče s vínem, postavilo před ně sklenky a nalilo. Džbánek s bouchnutím postavilo na stůl, až se Johann lekl.

„Na zdraví,“ pozvedla Karolína číši a dychtivě se napila. Johann učinil totéž, ale stále přemýšlel o té skutečnosti, že si někdo úmyslně oblékne na sebe malé ošacení. U něj vyžadují zákazníci vždy, aby šaty padly, někdy chtějí i trochu volnější, aby se do šatů vešli, kdyby přibrali, nebo, u dětí, kdyby povyrostly.

V té době nebylo zvykem, vlastně ještě nebyl známý pojem konfekce. Lidé si šili sami, nebo se šlo ke švadleně či ke krejčímu. Takže koupit si něco o číslo větší či menší se říci nedalo, žádné číslování neexistovalo.

Pak zájem hostů o Karolínu polevil. Johann byl rád, neměl zvědavé pohledy v lásce. Jeho společnice si nalila druhou skleničku, když v jeho ještě vína ani neubylo. Pak se dotkla jeho ruky.

„Ten nápad je dobrý a nedejte na otce! Jednou se budou šít šaty do zásoby po celém světě. Proč byste s tím nemohl začít vy?“

„Myslíte?“

Karlina počala opět dělat prstýnky ve vlasech. Je dobrý, nejlepší krejčí v Glattbachu, a neví o tom. Když mu ta jeho Nána, jeho žena, nedá sebedůvěru, musí to udělat ona, přemýšlela.

„Co byste říkal tomu, odpoutat se od otce? Zařídit se pro sebe? S vašim jménem? To by nebyl žádný problém,“ počala spřádat síť svého plánu. Johann Desch se lekl jejích slov.

Nedokázal si ani ve snu představit, co by si bez otce počal. Na druhou stranu, když si uvědomil, kolik otec vypije a kolik práce zastane… vždyť on již vůbec nepracuje! Přestože mají zakázek tolik, že minulý týden zaměstnali opět dva krejčí, není to zásluha otce! Ano, míry bere jen on, na vše dohlíží jen on a důležité obleky, třeba pro pány radní či bohaté kupce, šije sám. Látky vybírá sám, má cit pro vzorky látek a kvalitu, která se bude prodávat… když mu otec říká, že je pitomec, tak ho vlastně podceňuje! Nikdy ho za práci nepochválí, nikdo ho nepochválí a ta žena? Karolína? Kolik nespočetných a dobrých nápadů mu již přinesla! Kdyby to byla má žena! Zcela se lekl té myšlenky.

„Jak si to představujete? A kde, prosím vás?“

„To je to nejjednodušší, to byste mohl nechat na mně, důležitý je jen vaše rozhodnutí.“ Johann Desch vypil rázem sklenici vína, ale přestože to byla jeho první, džbánek byl již prázdný. Karolína objednala další.

„Čistě polemicky, paní Karolíno, souhlasím s vaším návrhem. Jaké jsou vaše plány?“

„Odstěhujeme se do Aschaffenburgu a otevřeme krejčovskou dílnu. Mám tam dům, kde jsem vedla salon pánské módy, než jsem opustila mého muže. Protože je to dům po mých rodičích, zůstal mi… jen syna mi vzal.“

Náhle její krása pohasla - ne, byla stále stejná, ale nebyla tak zářivá. Aniž by si to uvědomila, dolila si další sklínku. Kolikátou? přemýšlel Desch. Pak si uvědomil, že před ním sedí žena, matka, bez dítěte.

„Proč vám ho vzal? Myslím, vašeho syna?“

„Aby mne ztrestal.“

„Za co?“

„Protože byl líný a nenáviděl moji podnikavost. Protože jsem plná chutě, chci se prát se životem, jsem plná nápadů a nemám ráda život bez budoucnosti.“

„Škoda…“ řekl a mladá žena se zarazila.

Jak to myslel? Že by se mýlila? Vsadila na jedinou kartu, co měla, a ta karta byla špatná? Ne, vždyť ho zná! Je plný elánu a nápadů, jako já, přemýšlela. Mezi těmito záblesky jejích úvah Johann dořekl větu:

„…že nejste mou ženou, Karolíno.“ Do očí se jí hrnuly slzy, nevěděla, jak jejich příval zastavit. Napila se tedy vína a z rukávu černé blůzičky vyndala hedvábný kapesníček a předstírala čištění nosu. Přitom nenápadně osušila i své oči. Pak počala zase se svými prstýnky ve vlasech. Levou rukou a ukazováčkem.

Pravou to asi neumí, přemýšlel krejčí. Zjistil při tom, že se mu to líbí. Nadechla se k odpovědi, ale muž ji předešel:

„Ten dům, v Aschaffenburgu, je způsobilý k podnikání?“

„Ano, je ve městě, má dvě patra s podkrovím a v přízemí je prodejna. Dílna s velkými okny je v prvním patře… co jsem se tam nadělala plánů…“

„Váš bývalý manžel nebyl od našeho řemesla?“

„Ne, byl… je to právník… ale ne moc dobrý… jak jsem řekla, obtížný člověk.“

„Takže, vy byste se mnou jela do Aschaffenburgu a počala uskutečňovat naše plány? Co když má otec pravdu a o ušité šaty nebude mít nikdo zájem? Co pak…?“

„Bude, já to vím, protože jsem už dřív vždycky šila šaty dopředu. Jen jsem nedošila délku rukávů a nohavic.“

„Vy jste, to, co já jsem plánoval, již dělala? Proč jste to neřekla hned?“

„Protože vy jste na to šel jinak…“

„Jak jinak?“

„No prostě… lépe, odborněji. Vaše myšlenka stanovit velikosti různých lidí, dát jim čísla… to je prostě jedinečné…“

„Jedinečné jo, ale co budu dělat s mou ženou?“

„Necháte ji sedět v Glattbachu, ona stejně nic jiného nedělá, pro ni se nic nezmění…“

Karolína si škytla a počala mít zastřený hlas. Johann Desch pocítil svůj specifický strach.

Strach, který cítil vždy, když se otec vracel z knajpy opilý. Napadla ho zajímavá souvislost: nikdy tento strach nepocítil u opilců, u cizích lidí, lidí, co nepatřili do rodiny.

Tak proč ho cítí u této ženy?

Poznání, které mu blesklo hlavou, ho ohromilo: on tuto ženu miluje! Ona teď patří do rodiny. Ne, to je směšné, ne do rodiny, do jeho srdce. Jako otec, ke kterému od dětství vzhlíží, kterého miluje celým svým srdcem a jehož opilství se bojí.

Bude moci to odloučení a pravděpodobně naprosté ztracení své rodiny snést? On, jež se cítí tak závislý? Závislý? Na čem? Na otci, ano, ale proč?

Jeho úvahy mu otevřely nový pohled: jeho žena v nich nehrála žádnou roli. Citově tedy není vůbec ženatý, jeho srdce je volné… pro?

„Jak je daleko ten Aschaffenburg?

„Jeden den jízdy poštovním vozem,“ řekla. Glattbach od Aschaffenburgu byl vzdálen nějakých 60 km. Ale v té době to nebyl žádný pojem. Doba jízdy poštovním vozem, taženým koňmi, však ano.

„Tak daleko?“

„Je to krásné město, lidé jsou tam přívětiví a rádi se baví. K tomu potřebují často nové šaty a někdy hodně rychle…“

„Myslím, že bychom měli jít domů,“ řekl.

„Ano,“ pípla. Johann Desch položil peníz na stůl a šenkýřka s malou blůzou je doprovodila až ke dveřím. Johann se přistihl, že se bojí, aby jí prsa nevypadla.

„Tak velké spropitné se nedává, pane Desch,“ řekla Karolína, když už zase procházeli mezi stíny plynových lamp.

„Menší peníz jsem u sebe neměl,“ namítal.

„Však by vám vrátila, rozměnila!“

„Možná, ale já potřeboval rychle na čerstvý vzduch,“ řekl a ohrnul si límec. Bylo docela chladno.

„Budeme o Aschaffenburgu uvažovat?“ připomněla Karolína a trochu se zapotácela. Krejčí ji musel zachytit, aby neupadla.

„Kde bydlíte? Doprovodím vás domů, Karolíno.“

„Ne, nejprve musím znát vaši odpověď. Pusťte mne, umím chodit sama… copak jsem malá?“ houkla nepříjemným hlasem.

Johann Desch se odtáhl od jejího těla. Její zvýšený hlas dozníval noční ulicí, kamennou ozvěnou. Měl pocit, že ho slyší dvakrát.

„Budeme, ale dnes raději ne,“ řekl tiše.

„Jste všichni stejní, pomatete hlavu a pak jdete do postelí manželek, chlapi“ řekla a na ticho noci nebrala ohled. Někde se otevřelo okno a ženský hlas vyžadoval klid. Johann se zastyděl. Ještě více se zahalil do límce kabátu. Karolína se otočila a odcházela rychlým krokem zcela opačným směrem. Klapot jejích střevíců dozníval na kamenné dlažbě 19. století a Johann Desch se za ní udiveně díval. Je opilá, došlo mu.

Otec řádil jako černá ruka, dokonce zapomněl pít. Byl střízlivý. Sledoval, jak si jeho syn balí. Před domem jejich dílny v Glattbachu stály dva povozy a koně znuděně požírali seno z pytlů, které měly zavěšeny na popruzích.

Sousedé se sběhli a pozorovali tu podívanou. Ženské občas plácly slova jako děvka a smilník, ostuda a Boží hřích, ale muži se dívali s jistým zadostiučiněním. Mladou Deschovou neměl v ulici nikdo rád.

Ta však vrhala z očí blesky, které zasahovaly Karolínu. Bylo jisté, že kdyby pohledy dokázaly zapálit oheň, byla by shořela jako kopa sena.

Karolína Ostermannová stála hrdě u jednoho z povozů a nenechávala se vyvést z rovnováhy. Tato záhadná krásná žena měla za sebou velice pohnutý život, který ji doposud nešetřil.

Byla tedy odhodlaná chránit štěstí, které ji potkalo. Bojovat o něj.

Před tou hordou nuzáků ze špinavé ulice v Glattbachu si v duchu přísahala, že toho muže, jenž jí dal novou sílu do všedních dnů, bude ochraňovat celou svou duší, před každým a před vším.

Věděla, že je bázlivec, ve kterém je ukryta neskutečná síla. Jen ona znala ta dvířka, kterými jeho osobnost dokáže vystoupit na světlo Boží a ohromit celý svět.

Její klid však byl jen povrchní. Ve skutečnosti měla příšerný strach. Dokud nebudou sedět ve vlaku a ten se nedá do pohybu, nebude věřit svému štěstí.

Od oné rozmluvy ve vinárně, a následující nepříjemné noční scénce v ulici, se Karolína již nenapila. Znala svou slabost a cítila, že není na místě, aby pila, chce-li Johanna získat pro sebe.

Karolína byla v jádru dobrá žena. Byla veselá a ráda se i napila, ale nebylo to nikdy na škodu jejímu životu ani partnerovi. Od té doby, co ztratila syna, který ještě neodrostl plínkám, pociťovala takovou beznaděj a smutek, že jen sklínka navíc ji dokázala utišit. Dobře věděla, že to není cesta, kterou se má dát, jen most. Konec tohoto mostu však počala ztrácet z dohledu. Neměla cíl. Byla však ženou, která bez cíle nemohla žít!

Proto se z Aschaffenburgu odstěhovala do Glattbachu a přijala práci u starého Desche. Od prvního okamžiku mladého Desche, Johanna, milovala.

Byla si vědoma své pošetilosti. Byl ženatý. Teprve když prokoukla zákulisí toho malého, krejčovského světa, počala její naděje zase sílit. Teprve když společně plánovali šití, výrobu šatů do zásoby, vzplanula její vášeň novým silným plamenem.

Velmi dobře si rozuměla s jeho matkou, s paní Deschovou. Od prvního okamžiku si byly ženy sympatické a matka neskrývala před Karolínou své přání, aby se dala se synem dohromady. Proto také, jako jediná, s úsměvem přihlížela a pomáhala při stěhování.

Johann si nakoupil za svoje peníze spoustu strojů, které otec nechtěl do kšeftu pořídit. Bylo tedy samozřejmé, že si vše nakládal do beden a do povozů. Otec se snažil mít námitky, ale matka vždy rázně zakročila.

„Pokud vím, starý, je to jeho stroj, koupil si ho sám, ty jsi byl příliš lakomý, abys ho pořídil.“

A tak to šlo dále, ani s látkami to nebylo jiné. Pak se konečně starý Desch namíchl a odešel. Asi do putyky.

Na jednom z vozů byly již uloženy Karolíniny věci. Pak se konečně kočí usadili na svá místa, mladí lidé k nim a jelo se.

Karolína a Johann byli již nějakou dobu milenci. Již si nevykali. Od toho okamžiku, kdy se krejčí rozhodl opustit ženu a rodinu, přijala ho do své náruče. Vášnivě se milovali v komůrce pod střechou s jediným oknem, z kterého byly vidět jen okolní střechy. Oba poznávali lásku jinou, než dosud znali. Spojení lidských těl nebylo pro ně novinkou. Ale spojení dvou duší, to ještě nezažili. Ani Karolína ani Johann netušili, že je láska zcela něco jiného než jen sexuální pud. Jejich vášeň otevřela slabikář něžných slov, o kterém neměli tušení. Jejich těla v sobě uměla vzbudit něhu, nechala je nahlédnout do nebe, do barevných tajů vášně. Vzájemně se ujišťovali o věčné lásce a nesmrtelné budoucnosti.

Ano, láska je nesmrtelná a okamžiky slazené její medovinou nás nechávají zapomenout smrt.

Neboť láska ji přežívá. Je tu, i když její dočasní nositelé již dávno spí spánkem věčnosti.

Pokud se zrovna nemilovali, vzájemně se ujišťovali o stálé lásce, plánovali budoucnost v Aschaffenburgu. Nevzdávali se úmyslu šít šaty do zásoby, naopak, stále na svých plánech pracovali. V Glattbachu se po chvilce nemluvilo o ničem jiném než o tom, že se mladý Desch stěhuje a má jinou a hezčí.

Konečně se vlak dal do pohybu. V zavazadlovém voze měl mladý pár celý svůj majetek.

Krajina běžela za oknem, ale Johann Desch a Karolína vnímali jen barvu svých očí a hloubku a novost vzájemných pocitů. Ještě jedna záliba je pojila: měli ve zvyku pozorovat ošacení okolních lidí.

V kupé seděl pán s mladou ženou, asi se svou dcerou. Pán měl pěkně šitý oblek a Johann právě studoval nějaký sámek na jeho saku, který se mu zdál být dosti rafinovaný a na tehdejší módu neobvyklý. Již takovou práci viděl. Byl to model z Milána. Z Itálie.

Ano, uvědomil si, musí také najít čas a rozjet se do Paříže, do Milána, Berlína, jednoduše tam, kde se dělá móda. Bezděky se podíval na děvče. Mělo také pěkné šaty a bylo docela pohledné. Asi devatenáct let, možná méně. Johann však o dívce nepřemýšlel, jeho mysl byla na cestách za větším rozhledem pro své podnikání.

„Aby ti nevypadly oči,“ sykla Karolína.

„Co jsi říkala, miláčku?“ nechápal.

„Vezeme s sebou balicí papír, tak ti ji zabalím, chlípníku,“ dodala tiše, aby to mohl slyšet jen on. Pak se prudce zvedla a kupé opustila. Vyšla na chodbičku vagónu a dívala se z okna. Johann za ní hleděl s údivem. Chvilku mu trvalo, než pochopil, že žárlí. Ano, on se směrem k oné neznámé dívce díval, ale přemýšlel úplně o něčem jiném. Pojednou pocítil bezpráví, křivdu, kterou mu vzteky vmetla do tváře.

Nejprve chtěl vyskočit a za milou běžet, ale pak zůstal sedět: on se ničím neprovinil.

Počal se mračit. Tak se tvářil vždy, když přemýšlel.

Nedává Karolíně lásku dost najevo? Ano, ještě to neuměl tak dobře jako ona. Ale přece to musí vidět na jeho očích, na jeho chování, jak velice ji miluje! Rozhodl se, že zůstane sedět.

Karolína stála u okna chodbičky, ale krajinu, která se tu uzavřela v úzké soutěsce řeky, posazené do lesních strání, viděla jako velkou, kmitající se šmouhu.

Její žárlivost jí rozproudila krev a nahnala se svým tlakem do uší, ve kterých ji silně tepalo.

Bude koukat po jiných! On, co patří jen jí! Vše mu dala, svou lásku… své tělo a… a, zkrátka se mu celá poddala. Tak co na ni čumí, na holku… mladou, snad ještě dítě! To asi zase přemýšlel o střihu jejích šatů… šatů… no, to přece ona dělá také. Je pánská krejčová a když ji nějaké šaty zaujmou, tak se také zvědavě dívá… no, ale ona se dívá po šatech a jejich střihu a… a on vlastně také!

Karolína se počala stydět.

Zase se nechala unést svou žárlivostí… ale, kdyby alespoň přišel a omluvil se! Omluvil? Za co? Vždyť nic neudělal, bože, jak já ho miluji, já se snad zblázním. Ale, žádné ženské ho nedám! Je jen můj!

Pak již přemýšlela, jak se z té nemilé situace dostat. Třeba vejde do kupé a políbí ho… nebo ho obejme… ne, nasadí ten nejmilejší úsměv, co má, a pohladí ho.

Nakonec vešla do kupé, posadila se vedle Johanna Desche a nic neřekla. Jen seděla a pozorovala ten zajímavý, neobvyklý sámek na saku muže. Muž seděl zcela netuše vedle své dcery. Pak ho oslovila:

„Promiňte, pane, jsem od fachu, ty pěkné šaty jste koupil v Paříži?“ Muž se usmál:

„Ne, paní, v Itálii, v Milánu.“ Karolína se obrátila k Johannovi a řekla:

„Vidíš, miláčku, já ti to říkala, že jsou z Milána!“

Johann přesně věděl, že mu nic neříkala, ale byl rád, že s ním zase mluví, tak se usmál, šťastně, jak malé dítě:

„No tak vidíš, že jsi měla pravdu!“ Pak již měli, až do Aschaffenburgu, oči jen pro sebe.

1931 Křtiny

Rosamunde Bayerová již potřetí četla ten dopis. Byl psán úhledným písmem, jí tak známým. Často, když zapisovala tržbu do pokladní knihy, se vracela ke dni, který nesl poslední zápis jejího syna Alfréda:

111,83 říšských marek toho dne utržili.

Písmo bylo pravidelné, jakoby na stroji psané. Ten chlapec měl talent, škoda, že si to neuvědomila, dokud byl doma. Její manžel, buď jeho památce Bůh milosrdný, říkával: ten je po mně, z tebe nemá vůbec nic. Jak na dítě žárlila, ba chvílemi ho i nenáviděla.

Rosamunde si povzdechla. Teď je zve na křtiny svého prvorozeného syna. I její dcery pozval!

Tělnatá žena si povzdychla ještě jednou a vroucněji: ty holky jí byl čert dlužen. Neustále nespokojené, k vdávání se neměly a požadavků, co si navymýšlely, o tom se nedá ani mluvit. Obchod byl zadlužen a ona chromá na záda, měla vše na krku sama.

Divila se, že je Alfréd pozval: nebyla k němu nikdy hodná a spravedlivá už vůbec ne. Asi za tím pozváním vězí ta jeho děvečka… venkovská.

Ale, to si musela Rosamunde přiznat, formát měla. Kam se na ní hrabou její dvě dcery.

Ano, děvky! Obzvláště Gerlinda se jí jaksi vymyká z rukou. Každou chvíli si přitáhne domů jiného chlapa, válí se v posteli, kterou matka musí prát při tolika práce, co má. Lenost nemá po tátovi, to spíš po mně, přiznala si hořce.

Bayerová seděla za pultem a chmurně přemýšlela do prázdného krámu. Málokdo již u nich nakupoval, a kdyby nenechávala otevřeno déle než jiní, snad by ani nic neutržila. Alespoň přiběhli ti, co si něco zapomněli koupit a jinde bylo zavřeno.

Těžkopádně se zvedla a rozhodla se, že se podívá do šatníku, co by si vzala na sebe. Bude si muset něco popustit, zesílila a na nové šaty nemá.

Poslední tržbu jí vyrvala z ruky, zrovna včera, Gerlinda, starší dcera. Říkala, že u Deschů mají překrásné šaty a že si je musí koupit, potvora. Ani se z dcery neradovala, když se jí v nich ráno ukazovala. Šaty byly opravdu pěkné.

U Deschů, tam se kšefty hýbou, neustále hledají švadleny a krejčí, stále kupují nové domy na výrobu a ani nestačí pokrýt poptávku. Kdyby nechala holky alespoň něčemu vyučit, mohly by si jako švadleny dobře vydělat. Říká se po městě, že starý Desch dobře platí.

Prádelník na ni dýchnul zatuchlinou. Už ho dlouho neotvírala. Stále chodila ve dvou zástěrách a z nouze tomu říkala pracovní. Ve skutečnosti to byly jediné kusy ošacení, do kterých se ještě vešla.

Konečně se jí jedny šaty zalíbily a pak, když zjistila, že se do nich nenasouká, vztekle je hodila do rohu. Obešel se bez ní tolik let, Alfréd, tak to přežije i na těch křtinách.

Teprve ráno, po probdělé noci, je vzala zase do ruky a zkoumala, kde se dá co povolit. Přece jen byla zvědavá, jak si Alfréd vede.

U snídaně řekla dcerám o dopise.

„A von nás pozval? Velkoobchodník?“ divila se Alžběta.

„To se asi chce ukázat,“ mínila Gerlinda.

Mladé ženy hned věděly, že nemají nic na sebe. S rozkazovačným požadavkem to sdělily matce. Ta jen pokrčila rameny:

„Tak si na ně jděte vydělat, já peníze nemám,“ řekla hořce.

Dcery hleděly na matku jako na přízrak. Hloupě přemýšlely o tom, co řekla: vydělat! Copak chodí dcery obchodnice do práce? Jaké ponížení! Ví vůbec matka, co to vyslovila?

Dcery se po matce ani neohlédly, když uraženě opustily stůl. Rosamunde hleděla na nedojedené jídlo a potřetí si toho dne povzdychla: asi jsem při výchově udělala chybu.

Bylo její povahou dělat ze sebe dámu. Dokud žil manžel a Alfréd obsluhoval zákazníky, bylo v domě dost peněz. Vedla k tomu chování i své dcery.

Zatímco se ony dále vznášely v pomyslné důstojnosti a jednání dam, ona již dávno dřela v obchodě a kšeftů ubývalo.

Skoro vroucně ji napadlo, aby se Alfréd nad ní slitoval a pomohl jí. Pomohl jí…

Dostala nápad: pojede na křtiny, ale nebude ze sebe dělat honoraci, kterou bezesporu je, ale bude hrát synovi na city. Oblékne se chudě a dcerám nařídí to samé.

Tak se ženy dohodly: Alžběta a Gerlinda byly uneseny tím nápadem. Alfréd jim jistě dá nějaké peníze.

„Je opravdu tak bohatý?“ ptala se Alžběta.

„To si ani nedovedeš představit,“ odpověděla jí Gerlinda.

„Proč se vlastně obrátil k nám zády?“ chtěla vědět Alžběta. Byla ještě malá, když bratr z domova odešel. Nemohla si udělat svůj vlastní úsudek.

„Protože je to zloduch,“ zahučela Gerlinda a matka se tvářila bezvýrazně. Zloduch to není, to věděla, ale nic neřekla.

Pak nastal den, kdy vyrazily. Bylo krásné teplé počasí a chudě oblečené dámy se vydaly do Miltenbergu parníkem, byl levnější než vlak. A věru, byl na ně nuzný pohled. Nejen že se oblékly do starých nemoderních šatů, nejstarších bot a na hlavách měly nemožné klobouky, nehodící se k jejich oblečení, ale nedokázaly odložit chování velkých dam, a tak byly k smíchu na celém plavidle.

Když parník, než doplul do Miltenbergu, míjel dům u řeky, kde rodina Bayerova bydlela, zaslechla Rosamunde, jak se cestující uznale baví o jejím synovi.

Takový bohatý, tak dobrý a milý, jak se v Miltenbergu sžil s občany, že asi bude starostou… a další podobné řeči pochytila.

S úžasem na ten velký dům hleděla. Neskonale ji ohromil: jeho poloha a velikost ji omráčila. Že je syn tak bohatý, to netušila. Nyní se zastyděla za tu maškarádu, co si vymyslela. Takhle nevypadá matka bohatého velkoobchodníka, takhle ne.

Dům u řeky se jen blýskal čistotou. Berta již nesloužila u Zepterů, přestěhovala se s mužem Erikem k mladým a ujala se domu. Pozvala si dvě ženské z města a velela důkladnému úklidu.

Erik se věnoval zahradě. Ukázalo se, že je rozený zahradník, a protože ho ta práce bavila, byl dům obklopen záhony růží. Za domem, před francouzskými okny jídelny a obýváku, se rozprostíral pěkný trávník. Končil až u lesa, jenž byl tou největší částí pozemku. V jeho stínu se skrýval altánek.

Berta, když rozdělila práci, zabývala se vařením. Byla výborná kuchařka.

Barbara se svou matkou Hertou se věnovaly prostírání jak v jídelně, tak i na palouku za domem.

Pan Kremer, přítel Alfrédova otce a již dlouhá léta i Alfrédův přítel, nejspolehlivější skladník a účetní v jedné osobě, převzal dnes úlohu poslíčka.

Bylo toho hodně, co ženské k oslavě potřebovaly, a pan Kremer se zlobil, že si to nenapíší, aby se obstaralo vše najednou.

On, jako skladník velkoobchodu Bayer, na to pohlížel jinak, z jiného hlediska. Taková domácnost, říkával, je jako malý podnik, vše se musí s rozmyslem naplánovat. Ale Barbara a její milý úsměv ho vždy odzbrojil. Samozřejmě, dnes již po páté, jel do opuštěného velkoobchodu v Miltenbergu a rád věci obstarával. Alfréd mu zapůjčil svůj vůz.

Alfréd se zabýval malým oslavencem, Ralfem, a jinak všem překážel. Tak to šlo tuto sobotu od časného rána. Po obědě, který se měl odbýt v kuchyni, přijede farář, protože Barbara chtěla, aby se křtiny konaly v domě. Hledala se tedy vhodná místnost, kterou by proměnily v chrám páně.

„Vidíš,“ vyčítal Alfréd Barbaře, „kdybys nezazdila sklep, měli bychom krásnější kostel, než mají v Miltenbergu!“ Barbara na jeho poznámku nereagovala, ba přešla v řeči na nějaké banální téma. Postavila pak, společně s matkou, pěkný malý oltář v hale domu.

Pan Kremer měl za úkol ještě před polednem vyzvednout ve městě faráře se dvěma ministranty, aby se obřad mohl vyzkoušet. Pak, v jednu hodinu po poledni, připlouvala loď z Aschaffenburgu, kterou měly přijet ženy, matka a sestry Alfréda. Ve tři odpoledne měla sláva, křtiny malého Ralfa, začít. I Barbařin otec přislíbil, že se dostaví včas, sjednal si k přívozu zástup.

Ještě když se pan Kremer rozjížděl do přístavu v Miltenbergu, k parníku, co přivážel dámy, vyběhla Berta a chtěla nějakou maličkost. Pan Kremer ani nekroutil očima, jen pokývl hlavou a přislíbil.

Tak se stalo, že když připlul parník z Aschaffenburgu, nikdo na ošumělé ženy nečekal. Jen velký Alfrédův vůz tu stál, ale ony nemohly vědět, čí je. Pan Kremer byl ve velkoobchodě ve skladu, pro práškový cukr, aby mohla Berta pocukrovat koláče.

Rosamunde s dcerami se usadila na lavičce, hned proti černé limuzíně značky Opel a čekaly. Lidé z Miltenbergu věděli, že je to Alfrédovo auto, ony však neměly zdání, kdo a čím je vyzvedne. Každá měla nějakou tašku či kabelku v ruce a Gerlinda držela proutěný kufřík, tenkrát již vyšlý z módy.

Ženy se nyní styděly za ten nápad, takhle se vystrojit, ale bylo již pozdě. Gerlinda se počala ošívat, a když spatřila veřejnou toaletu, chloubu města, řekla, že si musí odskočit. Když se po chvíli vrátila, měla na sobě krásné šaty. Rosamunde s Alžbětou na ni hleděly jak na zjevení:

„Kde jsi je vzala?“ štěkla matka. Gerlinda se červenala.

„Ty jsou krásné,“ žasla Alžběta, pak ale dodala: „Já tam takhle oblečená nepůjdu!“

„Kde jsi je vzala?“ zvýšila hlas matka.

„Byla jsem se podívat u Desche a tam je měli,“ pípla Gerlinda.

„Kde jsi na ně vzala? To by mne zajímalo,“ matčin hlas nevěstil nic dobrého. Nebylo pro ni v tom okamžiku ani tak důležité, kde vzala peníze, ale skutečnost, že je Gerlinda oblečená jako dáma a ona, obchodnice z Aschaffenburgu, jako služka. Dcera však stále mlčela. Alžběta se na výslech dívala s pocitem zadostiučinění:

„Asi je ukradla, když neměla peníze,“ řekla.

Ukrást něco v obchodě byl pro Bayerovou zlý sen. Nezaplatit účty dodavatelům nebylo tak zlé, i když se to krádeži podobalo. Ale jednoduše v obchodě něco ukrást!

Jako každý obchodník, i ona se krádeži v obchodě bránila. Nejvíce ve svém vlastním. Zamrazilo ji v zádech hněvem. Gerlinda však stále nic neříkala. Matka pozorně zkoumala šaty. Byly zaručeně drahé a svým zpracováním prozrazovaly, že se v Aschaffenburgu daly pořídit jen u Desche.

„Tak co je? Odpovíš mi? Děvko jedna blbá, já se tu snažím našim převlečením vymámit z vašeho zazobaného bratra nějakou marku, a ty se oblékneš jak dáma?“

Teď již skoro řvala. Alžběta se rozhlédla ustrašeně po okolí, zda je někdo neposlouchá, ale protože lavička stála ve stínu křoví, pana Kremera neviděla.

Stál tam již delší dobu, drže v ruce práškový cukr, jak se vrátil ze skladu. Vzal to přímo přes trávník, aby návštěva nečekala dlouho. Teď hodlal debatu vyslechnout do konce.

„Jen jsem se tam šla podívat… k Deschovi, pak se mi ty šaty líbily, tak jsem si je za plentou oblékla. Pasovaly jak na míru šité…“

„Takže jsi je přece ukradla,“ vpadla jí do jejího kuňkání matka.

„Jo, oni to ale nevědí,“ ospravedlňovala se Gerlinda.

„Oni to nevědí? Vždyť nás každý zná!“ Rosamunde se zadýchala a zrudla v masitém obličeji o poznání více, než obvykle byla. „Jak to víš, že to nevědí?“

„Protože, když jsem vyšla z převlékárny a chtěla se zeptat, co stojí, ležel starý Desch na zemi v bezvědomí a všechny prodavačky byly kolem něho. Tak jsem šla domů…“ Bayerová se uklidnila, vyndala z kabelky kapesníček a utírala si zpocené čelo.

„On umřel?“ chtěla vědět.

„Nevím, ležel tam a nehýbal se,“ krčila rameny Gerlinda.

Pan Kremer hodnotil situaci, které rozuměl. Znal Rosamundu dobře z vyprávění svého přítele. Býval do manželství zasvěcen.

Že dcery nebudou jiné než matka, mu bylo také jasné. Ale ten jejich záměr, chudáka Alfréda tímto způsobem vydírat, tomu chtěl zabránit. Navíc pochopil, že ženy se již, tak jak se vyparádily, necítí dobře.

Pak dostal nápad a doufal, že Alfréd bude mít pro jeho počínání pochopení. Předstoupil před dámy a srdečně je pozdravil. Galantně jim otevřel dveře přepychového vozu a sám usedl za volant. Nejel však k domu u řeky, ale zamířil do skladu.

„Myslela jsem, že syn bydlí jinde,“ houkla Bayerová. Nedovedla si přítomnost pana Kremera vysvětlit, ale nehodlala se ptát. To bylo pod její úroveň.

„Ano, paní, bydlí v domě u řeky, možná, že jste ho cestou parníkem zahlédla,“ zůstával Kremer zdvořilý. Dům u řeky - palác je to, myslela si, ale čekala, co bude dál.

„Váš pan syn mne požádal, abych vám nabídl, po té úmorné cestě lodí, čerstvé ošacení. Tak si prosím vyberte, máme tady od Desche pěkný výběr, zásobujeme obchodníky po kraji jeho výrobky,“ vysvětloval a otvíral dveře skladu, toho, kde nebyly potraviny.

Ženy s úžasem sledovaly stojany plné ošacení, pánského i dámského.

„Vaše velikost by se měla najít v této řadě, madame, a slečinka… kdyby mne ráčila následovat?“ zavedl je do skladu.

Rosamunde zápasila s pěkným kostýmem barvy pepř a sůl, než pochopila, že si musí vybrat větší číslo, které se nacházelo jen mezi šaty. Pan Kremer si oddychl, protože kostým zrovna nebyl moc levný. Nakonec si vybrala šaty s velkými květy na černém podkladě. Gerlinda si také vybírala, ale pan Kremer jí v tom zabránil:

„Hezčí šaty, než máte na sobě, tu nenajdete, ne v té cenové třídě, slečno. Ostatně, ty vaše vypadají ještě čerstvě, jako právě koupené,“ mínil.

„Cože, my to budeme muset zaplatit?“ lekla se Bayerová.

„O tom nemám žádné instrukce, to si jistě dohodnete se synem, madame,“ řekl.

Pak již pobízel ke spěchu, aby nezmeškali obřad. Rosamunde seděla vedle pana Kremera, co vůz řídil, a přemýšlela, jak je to pěkný pocit, mít nové šaty, a navíc, od Desche. Alžběta si prohlížela rafinovaně šitou sukénku a vypasovanou blůzičku s nabíranými rukávy.

„Kremere, vy děláte synovi šoféra?“ chtěla si objasnit pozice Rosamunde. Ona je matka boháče Bayera, on patrně nějaký sluha.

„Dalo by se to tak říci, madame,“ řekl věrný přítel Alfréda a nehodlal dále poměry objasňovat. Právě míjeli místo u řeky, kde byla uskladněna spousta kmenů ze spessartského a odenwaldského lesa. Majitelem pozemku byl Alfréd a dřevo se tu hromadilo, aby se dále mohlo plavit k zákazníkům po řece. Přibrat i toto obchodní odvětví k podnikání byl Kremerův nápad. Této duchem chudé ženě to nebude vyprávět. Pro ni bude lepší, když zůstane jen tím šoférem.

Pak se údolí řeky zúžilo, aby se vzápětí rozevřelo a poskytlo pohled na dům. Majestátní a poledním sluncem osvícený, působil dojmem neskutečné kulisy. Ženy nedokázaly zadržet citoslovce údivu.

Pak byl vůz spatřen. Barbara skoro utíkala, aby návštěvu mohla přivítat. Erich důstojně otvíral dámám dveře a pomáhal jim z vozu.

„Maminko,“ měla Barbara připravené oslovení, „jak vám to sluší, vypadáte nádherně!“ Rosamunde nemohla postřehnout v jejím hlase ironii, zdálo se, že to myslí upřímně.

„Čekala jsem, že mne přivítá syn,“ řekla uštěpačně, ale to se již Barbara objímala se svými švagrovými. Gerlinda se zdráhala přijmout vřelé obětí Barbary, odtahovala své tělo od jejího stisku.

Alžběta však upřímně a vřele svou příbuznou objala. Na první pohled ji okouzlila svým šarmem, upřímností, úsměvem a pěkným vzhledem. Byla to dáma, dokázala podat matce kabelku, která jí právě upadla. Přesto při tomto ponižujícím sehnutí zůstávala důstojnou. Alžběta okamžitě vycítila, že v matčině vyprávění něco nesouhlasí. Najednou, od jednoho nadechnutí k druhému, pocítilo děvče rodinu. Rodinu, kterou mnohým kamarádkám závidělo.

Nyní se od domu blížil Alfréd s malým Ralfem v náruči. Již z dálky byl překvapen pěkným vzhledem svých příbuzných. Jeho tajný strach, že se nepatřičně ustrojí, pominul. Ne proto, že by neměly vkus, ale proto, že na to nemají. Barbaře se nesvěřil. Teď byl rád a pomyslel si, že se jim přece asi nedaří tak špatně.

O rozhovoru, který pan Kremer vyslechl v přístavu, ještě nevěděl.

Matka teatrálně zvedla ruce, při čemž zase upustila kabelku a Barbara ji pohotově zvedla, rozeběhla se k synovi a vzala Ralfa do náruče. Tak hřmotnou a silnou osobu dítě ještě nevidělo a spustilo ukrutný koncert:

„Jejej… to je krásné batolátko, celý tatínek… a tu zdravou barvu…. no jo, tady na vzduchu prospívá… to my ve městě, darmo mluvit,“ pečlivě hrála scénku srdečného přivítání, myslíc, že udělá dojem. Gerlinda se šklebila a Alžběta nemohla spustit oči z Barbary. Ta to vycítila a mile se na ni usmála.

Protože Ralf nepřestával plakat, Rosamunde ho vděčně podala otci. Natahovalo po něm ručičky. Syna neoslovila. Přehlédla ho. Barbaře to neuniklo.

Z domu vyšel Erich s tácem plným štíhlých skleniček, naplněných sektem na přivítanou.

Jen si připili, počali se sjíždět další hosté a přítomnost žen z Aschaffenburgu ustoupila do pozadí.

Gerlinda se nepřestávala tvářit kysele, ale Alžběta se rychle zapojila do nově přicházející společnosti. Byla samý úsměv, rychle pochopila způsob slušného chování, a protože byla velice hezká, stala se také středem zájmu. Barbara byla jejím vzorem, proto neustále po ní pokukovala a napodobovala ji. Rosamunde Bayerové si nikdo nevšímal. Teprve když se mohla Herta uvolnit z kuchyně, dala se s ní do řeči. Bylo jí osamělé, bolestí zad ohnuté, silné ženy líto.

Při křtu, který hosté sledovali ve stoje v hale domu, malý Ralf ani nepípl. Jednoduše spal. Barbara hrdě držela své dítě a pak ho musela předat kmotrovi.

Vysoký muž, pěkného vzhledu a velice draze oblečený, byl Alfrédův přítel a zároveň starosta města Miltenbergu. Jmenoval se Ronny Waldmohr.

Ve skutečnosti von Waldmohr, protože byl z rodu nějaké málo známé šlechty, ale nerad to „von“ používal.

S Alfrédem, který byl v té době o 10 let mladší, se úzce spřátelil. Waldmohrova matka byla židovka. Alfréd o tom věděl.

Alfréd židy vždy obdivoval. Obsluhovat zákazníky se naučil u nich. Tenkrát ho otec brával k židovi, kde si kupoval tabák, a Alfréd dostal vždy lízátko.

Židovský obchůdek byl o několik ulic vzdálen a nabízel v podstatě to, co Bayer také. Otec však měl jiný úmysl, proč tam občas se synem zašel. - Dívej se, jak úslužně obstarává své „kunšofty“, jak si pamatuje jména, zvyky a potřeby svých zákazníků. Tady se mnohému přiučíš, říkával. Alfréd se učil.

Na krátký čas se přátelé, Alfréd a Ronny, jaksi nepohodli. Příčinou bylo nedorozumění. Někdo zasel po městě fámu, že mladý Bayer bude starostou. Mladí muži byli šokováni a několik týdnů se neviděli. Bylo to zcela neobvyklé, protože se normálně vídali obden. Barbara to postřehla a zeptala se:

„Alfréde, ty jsi se s Ronnym pohádal?“

„Nepohodl, to je výstižnější. Někdo tvrdí, že chci být starostou, ale to je nesmysl. Jednak na to nemám čas a ani věk, řekl bych.“

„No a? Řekl jsi mu to?“

„Jak jsem mu to mohl říci, když se mne straní… ani nevíš, Bab, jak mi chybí!“ stěžoval si. Barbara pak vzala věc do rukou. Jednoduše Waldmohra pozvala na večeři a to pozvání nemohl odmítnout. Ještě než stačila přinést na stůl, přátelé se udobřili:

„Já nejsem v partaji a ani bych do ní nevlezl, mne by starostou nikdy neudělali, Ronny,“ vyčítavě řekl Alfréd.

„Ale… chtěl bys být starostou? Alfréde?“

„Ne, pro mne je důležité, že jsi starostou ty!“

„I když jsem národní socialista?“

„Každý má nějaké vyznání, ty jsi ve straně. Kdybychom se netolerovali, asi bychom se neznali tak dobře, příteli.“

„Kdybys nevěděl, že je má matka židovka?“ Alfréd strnul a pozorně přítele pozoroval. Hlavou se mu hnaly myšlenky: vydírání, mít někoho v hrsti, ne, to nemůže být smyslem přítelovy otázky.

„Že je tvá matka židovka, vím delší dobu. Od pana Kremera. Tenkrát jako dnes jsem si židů vážil. Jiná otázka je, že jsi původ tvé matky zatajil. Ale já bych v dané situaci nejednal jinak, vždyť ti jde o kariéru. Ostatně, to štvaní proti židům pomine, celá ta záležitost nedává smysl. Jen mne teď napadá, příteli, zda naše přátelství, z tvé strany, není postaveno právě na mých vědomostech… ale tomu bych nedokázal věřit. Já jsem nikdy nikomu neřekl, že je tvá matka židovka, z jiného důvodu.“

„Z jiného důvodu?“ divil se Ronny.

„Ano, z jiného důvodu,“ potvrdil Alfréd.

„Můžeš mi ten důvod říci?“

„Jistě, můžu. Já totiž nikdy neviděl mezi mnou, mou rodinou a židy žádný rozdíl. Naopak, byly doby, kdy jsem si tajně přál být sám židem. Umět podnikat a kšeftovat tak, jak to jen židé umí…“ Nastala chvilka ticha. Ale Waldmohrův obličej se ponenáhlu rozjasňoval.

„Ty jsi chtěl umět obchodovat jako žid? To je ale náhoda,“ teď se již mladý muž smál.

„Co je na tom k smíchu?“

„V podstatě nic, ale vzpomněl jsem si na slova mé matky.“

„A sice?“ visel mu na rtech Alfréd.

„Jednou říkala, že by nedala nic za to, že jsi žid!“

„Tak vidíš, kdyby to řekla dámám při kafíčku, tak jsem již měl polízanici,“ zhodnotil výrok paní Waldmohrové Alfréd.

„Ale ty umíš kšeftovat jako žid a mnohem lépe, Alfréde…“ smál se Ronny.

„Tak to jsem ráda, že se zase smějete, pánové,“ řekla Barbara, když nesla jídlo na stůl.

Zbytek večera strávili v pohodě. Barbara byla již skoro na konci těhotenství, a tak se hodilo, že přivedli řeč na kmotra. Tu poctu, kterou ho, Waldmohra, uctili tím, že si přáli, aby tuto důležitou úlohu převzal, ochotně přijal.

Otec Waldmohr se svou ženou, židovkou, kterou si vzal z lásky, hrdě přihlíželi, jak jejich syn pokorně odříkává kmotrovskou přísahu.

Ano, když bude potřeba, postará se o toto dítě, co drží v náruči a zastane funkci jeho rodičů. Ronny to cítil celou svou duší.

Rosamunde se potila, a protože v hale nebylo místečka k sezení, bolela ji záda. Měla pocit, že brzy omdlí. Nedovedla také dobře zařadit pocity, které se jí, skoro hmatatelně, dotýkaly: tolik přátel má její syn. Ale nebyli to jen tak nějací přátelé - samí důležití lidé. Na jakém společenském žebříčku by se pohybovala, kdyby svého syna nevypudila z domu? Nebyla si jistá, zda je to pýcha, či závist, co cítí. Jen jedna věc jí byla jasná: teď už je pozdě! Ale? Kdyby se chytla té jeho ženštiny, té Barbary? Zdá se, že je to dobrák, trochu nářku by určitě udělalo zázrak! Bude o tom přemýšlet. Ale co dcery? Ty pustí k vodě, ty hloupé husy do svého plánu nezasvětí. Jsou již dost staré, aby se staraly samy o sebe, jak musela ona.

Také Bayera nemilovala a kam to dotáhla… dotáhla. Kam to mohla dotáhnout, kdyby nebyla zrovna tak hloupá husa, jako její dcery, uvědomila si nečekaně. Hned však se ovládla: teď přišel její čas. Jednou se budou lidé uctivě klanět, když ji potkají - to si teď svatě přísahá.

Ta sobota v létě roku 1931 se vydařila. Počasí bylo pěkné, teplé, ale nebylo dusno. Společnost opustila halu, aby se posadila za domem na trávníku, kde se podávala káva, různé koláče a zákusky.

Toho jídla, to je hřích, pomyslela si Rosamunde a očima hledala své dcery. Chtěla jim připomenout, aby se pořádně najedly. Doma si to dovolit nemohou. Gerlinda se cpala, co jí síly stačily, ale Alžběta stála a bavila se s tím kmotrem. Je prý starostou, zaslechla Rosamunde, ale jeho jméno jí uniklo.

Pak se za hlasitého potlesku hostů přiblížili od domu mladí: Alfréd a Barbara.

I Rosamunde si musela přiznat, že jim to sluší. Alfréd měl na sobě světlé, pěkné šaty, moderně střižené, s naškrobenou bělostnou košilí a modrým motýlkem, který si sám vázal. Oblek měl světle modrou barvu s tmavě modrým proužkem. Barbara měla tmavě modré, dlouhé a úzké šaty s obnaženými zády. Alfrédovy vlasy, kudrnaté a černé jako uhel, zrovna tak černé oči, které neustále stáčel po své ženě, tvořily báječný kontrast k Barbařiným bohatým blond vlasům. Od vánoc si nenechala vlasy stříhat, a tak je měla již pěkně dlouhé.

Rosamunde si uvědomila, že jeho otec byl zrovna tak pěkný, když si ho brala. Proč to tenkrát neviděla? Ano, protože byl chudý. Co s ním však mohla docílit, to si ještě dnes neuvědomila.

Paní Waldmohrová si povzdechla: ten mladík je určitě žid, jinak by nebyl tak pěkný. Jen Herta Zepterová měla pohled plný něhy - lásky bez podmínky. Oba mladí lidé se stali jejími dětmi. Myslela, že na tolik pýchy nebudou mít její plíce dostatek vzduchu.

Vzduchu však bylo dost a jak voňavého. Dům stál na pomezí Odenwaldu a tiše plynoucí řeka Main připomínala, že na druhém břehu se rozkládají nekonečné lesy spessartské. Tvořila tu hranici.

Když se společnost najedla a napila, pobídl Alfréd hosty k prohlídce domu a navrhl procházku krajem, protože je přichystaná bohatá večeře. Aby slehlo, podotkl, což vyvolalo smích.

Teprve teď se naskytla příležitost, aby oslovil svou matku:

„Jak se daří, máti,“ řekl svým lehkým, bezstarostným způsobem jako dříve.

„Jak vidíš, moc dobře ne. Lépe řečeno… mizerně, však to vidíš na našem ustrojení,“ odpověděla Bayerová, protože zapomněla, že je pan Kremer převlékl.

„Na ustrojení?“ divil se syn, „vždyť je docela slušné. Byl jsem mile překvapen.“

„Jo, protože nás tvůj šofér převlékl, ten Kremer,“ odpověděla.

„Můj šofér?“ divil se mladík a dával si věci dohromady. Jeho zlatý přítel Kremer, přemýšlel.

„Prý jsme byly tou cestou parníkem upachtěné, říkal.“

„Upachtěné, cestou… ale to je samozřejmé, chtěl jsem vám udělat radost,“ dodal. Pane Bože, ty musely vypadat! Zase na mne chtěly nahrát nějakou lumpárnu. Pocítil k matce odpor. Věděl, že již nemá co říci a matka asi také ne. Naštěstí se blížil roztomilý pár. Ronny Waldmohr s Alžbětou, jeho sestrou. Alfréd pocítil nejistotu, ale usmál se.

„Nikdy jsi mi neřekl, že máš tak báječnou sestru, Alfréde,“ zářil štěstím přítel.

„Neřekl? Jo - neřekl,“ mínil oslovený. Jak mohl něco podobného říci, když to sám nevěděl. Alžběta se vyprostila z paže Ronnyho a vřele Alfréda objala:

„Bratříčku, jak jsem ráda, že jsem tě poznala. Matka nebyla při smyslech, když mi o tobě vyprávěla,“ její ústa říkala slova, ale Alfréd viděl, že to říkají i její oči, že jsou upřímné.

„Byla málokdy při smyslech, celý její život nemá smysl, sestřičko,“ zašeptal.

Rosamunde se musela otočit, nesnesla projev citů, ať byly číkoliv. Také neměla ráda, když někdo v její přítomnosti šeptal. Raději se rozhodla, že se půjde podívat do domu, na nabídnutou prohlídku. Barbara se jí ujala.

Ženy procházely horní částí domu a Rosamunde zařízení a uspořádání pokojů nekomentovala, přestože si byla vědoma, že by si její snacha pochvalu zasloužila. Obzvláště ten přechod do nového křídla se Barbaře zdařil. Když ženy došly zase dolů, do haly domu, řekla Bayerová:

„No, máte to tu pěkné, kde jste na to vzali?“

Nad takovou indiskrétní otázkou se Barbara skutečně pozastavila. Někde vzadu, v zadní části mozku, si připomněla Alfrédova slova. Je možné, že má pravdu? Ne, každý člověk má dvě stránky, a tak se rozhodla ještě vyčkat se svým úsudkem:

„Vy, maminko, nevíte, jak je váš syn pracovitý?“

„Pracovitý? Co je nám to platné, že on se tu válí v přepychu a my… někdy ani na jídlo nemáme, o nějakém ošacení ani nemluvím,“ teď, venkovská děvečko, teď tě dostanu, myslela si Rosamunde.

Barbara počala mít špatný pocit. Pocit, že se s touto ženou asi nedohodne. Ale protože to byla její myšlenka, přivést Alfrédovi mámu a sestry, ještě boj nevzdávala.

„Tak za prvé, maminko, on se tu Alfréd válí jen velice zřídka, a co se ošacení týká, znám vaši garderobu. Pochází z domu Desch a já moc dobře vím, co stojí. Sama ji pro naše zákazníky u té firmy nakupuji. Málokdo si takový přepych může dovolit. Že byste trpěla hladem, se také nedá říci, nevypadáte na to.“

Bayerová zrudla. Na tvářích se jí počaly dělat ošklivé skvrny. Co si to ta venkovanka dovoluje, jí, staré a zkušené ženě, říci?

Do haly vstoupil Alfréd, doprovázen panem Kremerem. Již se o tom podlém úmyslu žen dozvěděl. Barbara však jeho příchod neviděla, protože přicházeli za jejími zády.

„To snad chcete, abychom vám ty šaty zaplatily?“

„Zaplatily?“ nechápala Barbara.

„Nedělejte ze sebe hloupou, ten váš šofér nás převlékl, abychom vám nedělaly ostudu,“ teď již Rosamunde skoro křičela. Ani ona příchod syna nepostřehla.

Stojací hodiny v hale počaly odbíjet čtvrtou hodinu a Rosamunde se lekla. Barbara počala ztrácet přehled:

„Šofér?!“

„Jo, ten starý Kremer,“ potvrdila.

Nazvat nejlepšího, skoro otcovského přítele rodiny šoférem, bylo pro mladou ženu nějak nepochopitelné. Do hovoru se nečekaně vložil Alfréd:

„Ona naše máti, Barbaro, přijela ve starých hadrech, abychom viděli její chudobu a dali jí nějaké peníze.“

„Já jsem se tě o převlečení neprosila a nemysli si, že ti je zaplatím. Ostatně ty šaty, co má na sobě Gerlinda, jsou…“

„Kradené u Desche v obchodě,“ dořekl pan Kremer.

Bayerová nenávistně pohlédla na starého muže. Tušila v něm příčinu všeho svého zla:

„Ani nevím, že by smělo služebnictvo zasahovat do rozhovoru pánů!“ Barbara nevěřícně hleděla z matky na manžela a na Kremera.

„Je to pravda?“

V hale bylo ticho a všichni čekali na odpověď silné ženy. Pak blesklo ve tváři krásné mladé ženy pochopení. Alfréd svolil s pozváním matky jen proto, aby se Barbara sama přesvědčila, jaká je. Jemu by nevěřila. Trochu ji jeho nedůvěra zamrzela a řekla:

„Vy si, maminko, svého syna nezasloužíte,“ přičemž na slovo „maminko“ dala trochu ironický důraz.

Rosamunde hledala únikovou cestu, cestu z tohoto přepychového prostředí, protože každý přepych, který nebyl její, nenáviděla.

„Mé postavení matky nemůžete otřást, děvenko,“ vyplivla větu. Její nenávist provalila hráze a teď se svým lepkavým tokem valila na podlahu haly domu u řeky.

„Ne, to nemůžu, máte pravdu, vy jste matkou nikdy nebyla,“ trpce, ale tiše řekla Barbara. Bylo jí trapně, nechtěla, aby rozhovor zaslechli ostatní hosté.

„Vy mi něco můžete vyprávět o matkách, vy ne! Víte, co matky tady v tom příšerném kraji dokáží?“

„Nevím, ale jsem si jista, že mi to řeknete,“ usmála se Barbara.

„Dokáží pohodit dítě a ponechat ho osudu,“ vítězoslavně vykřikla Rosamunde svůj, zdánlivě nesmyslný triumf. Pro oba muže, co rozhovoru žen přihlíželi, byla slova staré, zlé ženy nesmyslná. Zdálo se však, že Barbaře nějaký smysl dávají, protože velice zbledla, chvilku hledala slova a pak odešla, aniž by podala nějaké vysvětlení.

Alfréd přihlížel s údivem její reakci. Nikdy, ještě nikdy se nestalo, aby Barbara opustila bojiště slovních potyček, aniž by zvítězila, kapitulovala nebo alespoň přiznala svůj omyl. Tady o něco šlo, čemu nerozuměl. Obrátil se na matku, která si také asi nebyla vědoma, že uvolnila nějaký balvan, který se teď valí. Nikdo v hale neměl zdání, kam dopadne.

„Co jsi tím mínila, s tím pohozeným dítětem? Máti?“

„Já? Ani nevím…“

„Nevíš? Tak proč jsi to řekla?“

„Řekla - no, a co si mám s tou tvojí burankou povídat?“

„Dítě, co nějaká matka odhodila, jsi řekla a já chci vysvětlení,“ naléhal Alfréd.

Bayerová vyndala kapesníček a počala si utírat zpocené čelo. Byla si vědoma, že její úmysl, za kterým do tohoto domu přijela, je zmařen.

„Ale, to je stará povídka, to se stalo, když jsi ještě nebyl na světě. Nějaká dáma z aschaffenburské společnosti tu měla pohodit své dítě… ale já nic přesného nevím… ani nevím, kde to bylo.“ Alfréda zamrazilo v zádech. Nemohl si nevzpomenout na Hertu Zepterovou, na její neznámý původ. Chování Barbary ho navádělo k domněnce, že tu jsou nějaké souvislosti.

„Zdá se ti to vhodné o tom mluvit na křtinách mého syna?“

Bayerová počala ztrácet půdu pod nohama. Nejela sem na křtiny nějakého venkovského parchanta, ona sem jela jen z ryze zištných důvodů. Ve své hlouposti vše zkazila. Netušila, jak jednoduché by vše bylo, kdyby její srdce znalo melodii mateřských citů. Barbara toužila po velké rodině, chtěla, aby měl Alfréd také to, co ona znala celý život: mateřskou lásku, pocit, že je milován.

Ale tato žena, co teď bezradně stála v hale domu, který patřil jejímu synovi, o tom všem neměla zdání. Její mysl si z života vybírala jiné stesky, než byly Barbaře známy.

Jen pan Kremer pochopil, že se tady již nedá nic napravit, vše zůstane, jak bylo, jako to bylo ještě za života jeho přítele, Alfrédova otce.

„Myslím, že madame by chtěla odvézt do Miltenbergu k přístavu,“ řekl.

„Mám také ten pocit, a dcery si chce vzít s sebou,“ dodal Alfréd.

„Dceru. Jen Gerlinda by chtěla matku doprovodit. Alžběta je na procházce s panem Waldmohrem,“ protestoval Kremer.

Alfréd udiveně zvedl obočí.

Kremer tuto otázku v hezkém obličeji mladého muže znal. Tato grimasa jeho tváře dokázala okouzlit tolik lidí, dokázala vymámit upřímnou odpověď. Styděl se za lásku, kterou cítil k tomuto člověku. Měl by ji cítit jeho přítel, jeho táta. Jakým právem mu osud dal to, co si zasloužil starý Bayer? Ale osud byl mocnější než city starého člověka.

„Poslechli tě, aby jim slehlo, aby mohli s chutí večeřet. Ženský v kuchyni nachystaly osm chodů…“

„Večeře,“ zpozorněla Rosamunde, „ o osmi chodech… a ty mne vyháníš?“ mlsně se olízla a přehlédla svůj plný, tlačící žaludek. Při stolování v zahradě do sebe nacpala tolik koláčů, že se i Herta styděla.

„Nemám pocit, že bych si mohl vyčítat, že jsi hladová, máti,“ řekl syn.

Pan Kremer předjel vozem před dům a otevřel zadní dveře. Gerlindu nebylo zapotřebí hledat, stála stranou ostatních hostů. Nedokázala se bavit jen tak, i když se o to mnozí ze slušnosti pokoušeli. Byla to přece jen sestra jejich přítele Alfréda.

Pan Kremer je galantně doprovodil k autu a posunkem naznačil, aby nastoupily. Ženy nasedly.

„Alžběta s námi nejede?“ zeptala se Gerlinda.

„Ne,“ houkla matka, „alespoň bude doma o jeden hladový krk méně.“

„Mně je špatně,“ řekla Gerlinda a osahávala si bolavé, nacpané břicho.

To je dobře, přemýšlela matka, alespoň nebude mít tak brzo hlad.

Alžběta však do té nóbl společnosti zapadala, možná že se bohatě vdá a budou zase peníze v domě. Přece nebyla jejich výprava tak marná. Rosamunde pocítila to známé, příjemné šimrání kolem žaludku. Přicházelo vždy, když cítila peníze.

Vůz se dal do pohybu a za oknem domu, v prvním patře, poodhrnula Barbara záclonu. V jejích očích byly vidět slzy.

Aschaffenburg 1874

Johann Desch a Karolína s různými pocity sledovali toho roku 1874 město Aschaffenburg. Řeka se tu konečně vyprostila ze sevření lesních velikánů, kopcovitého kraje Spessartu a Odenwaldu, a mohla se protáhnout, ulevit si v otevřeném kraji. Jen k severu se nemohla vydat, tam se tyčil mocný Taunus.

Kraj zůstával na severu, východu a jihu v obětí těchto malebných pohoří, jen na západ se měnil v rovinu, která se táhla až k Mainzu.

Městu vévodil hrad, stavěný z červeného, skoro růžově zářícího pískovce. Zámek Johannisburg, bývalé sídlo kurfiřta a mohučského arcibiskupa, je významnou stavbou německé renesance. Stavitel G. Ridinger postavil zámek mezi lety 1605 - 1614 na pravém břehu řeky Main. Čtyři zámecká křídla byla spojena v každém rohu věží, kde se nacházela schodiště, a v jejich středu se ukrýval nádherný dvůr. Celá stavba připomínala londýnský Westminster Hall.

I ostatní budovy a chrámy ve městě byly postaveny z téhož materiálu. Měšťanské domy nebyly stavěny hrázděným stavebním stylem, využívaly jako stavební materiál pískovec. Hrázděné domy byly častěji vidět v menších městech a ve vesnicích.

Johann sledoval dámy a pány, co se procházeli v mnohých parcích a byli pěkně a vkusně oblečeni. Město pulzovalo životem a jejich dva koňské potahy byly nápadné svou obyčejností. Ulicemi jezdila spousta bryček a kočárů, tažených skvostnými koňmi. Bylo tu nepřeberně stromů všech druhů, zeleně a vzduch byl vlahý a teplý jako ve Středomoří.

Bavorská Nizza, tak se městu také říkalo.

Jak mne měšťané přijmou, přemýšlel Johann. Co řeknou mému nápadu? Budou vůbec chtít již ušité šaty? Konfekci?

Johann úkosem pohlédl na profil Karolíny. Viděl, že svádí nějaký vnitřní boj. Ano, ona se vrací do města, které je plné vzpomínek. Špatných vzpomínek, doufal, protože se přistihl, že na ty pěkné žárlí. Ale jistě, je mladá a velice pěkná žena, musí mít hezké vzpomínky, jak mohu být tak pošetilý.

Karolína jeho pohled vycítila, otočila k němu hlavu a usmála se. Byl to onen úsměv, co plaval na povrchu její duše. Úsměv, který říkal - vím, že tu jsi, ale já jsem někde jinde. Počkej chvilku, já se vrátím.

I ona se oddala kouzlu města, ale Johann neměl zdání, jak nedaleko byl pravdě.

Musela vzpomínat na křivdu, kterou ve městě zažila. Muž, který se bál jejího obchodního ducha, který ji nenáviděl a nakonec jí vzal syna. Ona skutečně potlačila ty hezké vzpomínky, mysl jí zaplavil prach a špína života, který tu prožila.

Povozy drkotaly po dlažbě starého města a Karolína se zoufale otáčela za každou ženou, každou chůvou, co tlačila dětský kočárek: mohl by v něm být její syn. Johann si toho nemohl nevšimnout. Ta krásná žena trpí, uvědomil si. Stiskl její paži vroucněji a ona se k němu vrátila. Najednou byla zase při něm.

„Už tam budeme, Johanne, nezlob se na mne prosím,“ šeptala.

„Zlobit se? Na co, prosím tě, jsi tak krásná… Karolíno…“

„Někdy je krásné jablko prohnilé, zevnitř, rozumíš?“ Cítil, že se zase počíná vzdalovat.

„Nevím, ale chtěl bych tomu rozumět, miláčku, prosím tě, zůstaň…“ Karolína sebou trhla:

„Ne, to nedovolím, chci, abys tomu nikdy nerozuměl, je to příliš bolestivé a chci, abys byl takový… takový nevinný, jako jsi.“

„Jak můžeš vědět, že jsem nevinný,“ řekl Johann a vzpomněl si na rodinu, kterou opustil.

„Vím to, jsou věci, které já prostě vím,“ řekla.

Povozy zahnuly do široké ulice. Johann viděl, že je to jakási nákupní třída města. Všude byly obchody a plno lidí. Jen jeden dům byl prázdný. V oknech nebyly záclony a výkladní skříně byly také prázdné. Zde zůstaly povozy stát. Ještě než stačili seskočit z kozlíku, byli tu sousedé. Většinou obchodnice, které se mohly na chvilku uvolnit.

Parta mladíků, co se předtím opírala o zeď domu, se měla k dílu. Johannovi došlo, že to jsou pomocníci a že to měla Karolína tak naplánované. Nejvíce však udivily mladého muže sousedky, ke kterým teď přibyli i muži. Byli to vesměs obchodníci a Johann pochopil, že s nimi měla Karolína dobrý kontakt. Upřímně se radovali z jejího návratu. Protože ještě nepřišla chvilka, kdy ho Karolína určitě bude chtít představit, začal se rozhlížet po okolí.

Ulice byla široká s travnatým pruhem ve svém středu, kde rostlo plno stromů. Teď v pozdním odpoledni byla zalita sluneční září. V jednom místě, kde se rozšiřovala, stál pěkný kostel. Domy byly velké, městské, většinou postavené z červeného pískovce.

Velmi pěkné místo, pomyslel si krejčí. Hlavně proto, že tu chodí spousta lidí.

Pak věnoval pohled domu, který Karolíně patřil.

Byl dvoupatrový s pěknou střechou se spoustou arkýřů. Nejvíce ho zaujal obchod v přízemí. Na tehdejší dobu měl mnoho velkých oken - výkladních skříní. Ve středu budovy byl široký vchod. Teď byl již otevřen a mladíci, spolu s kočími, nosili jejich zavazadla do jeho útrob.

Pak ho Karolína vtáhla do klubka lidských těl a počala ho představovat. Tolik jmen, to si nikdy nezapamatuji, pomyslel si. Představování, poklony, úsměvy, přání hodně úspěchu nebraly konce. Když konečně vše ztichlo, byli Karolína s Johannem sami. Uprostřed obchodu, který byl dost prostorný, ležely jejich věci jako hromádka neštěstí.

„Tak jsme tady,“ řekl Johann.

„Ano,“ odvětila Karolína, ale zase byla někde, kam Johannova duše nesměla.

„On je tady, že. Žije tady ve městě… tvůj syn, myslím. Karolína se usmála. Pak k němu přilnula celým svým krásným tělem.

„Ach Johanne, kdybych tě neměla…“

„Máš tolik lidí, co tě mají rádi… těch jmen, co jsem se dnes dozvěděl…“

„Ti lidé jsou pro mne nedůležití, hlavně, že mám tebe.“

„Kde budeme dnes spát?“

„Nahoře v podkroví je byt po mých rodičích, je pěkně zařízen, tam se ti bude líbit,“ řekla a měla se k tomu, že půjde nahoru.

„Karolíno, on tady bydlel s tebou?“

„On? Ne, on tady nikdy nebydlel, on by se nikdy nenastěhoval do domu řemeslníků,“ řekla hořce.

„Dům řemeslníků? Tvoji rodiče byli také od fachu?“

„Ano, a já jsem měla vést jejich kšeft dál. Také jsem to dělala, než jsem se vdala. Otec nemohl pochopit, jak jsem si mohla vzít advokáta. Měla jsem si vzít krejčího, ale žádný se mi nelíbil.“

„Žádný?“

„Jeden se mi líbil, ale ten byl ženatý, a… pak se stal malér s tím… no, řekněme otcem mého syna,“ řekla, protože nechtěla tomu muži ze své minulosti dát ani jméno.

„A ten… ten krejčí, co se ti líbil? Kdo to byl?“

„To jsi byl ty,“ řekla s takovou lehkostí, že Johann sotva popadl dech.

„Já? Ty jsi mne znala již dříve?“

„Ano.“

„Jak je to možné?“ divil se Johann.

„To byla tenkrát otcova myšlenka. Chtěl, abych poznala i jiné krejčovské práce. Jezdila jsem po kraji, kupovala obleky a pak jsme je s otcem študovali. Tebe měl nejradši a trval na tom, abych si s tebou udělala známost.“ Karolína zesmutněla. Pak hned pokračovala:

„Ale ty jsi byl ženatý. Na to jsem se dostala do maléru, musela se vdát a otci to zlomilo srdce. Matka bez něj žít nechtěla. Když jsem po čase pochopila, že s tím… mužem nemohu žít, opustila jsem ho a vydala se za tebou. Vzala jsem u tvého otce práci a tak jsme se poznali.“ Johann nevycházel z údivu.

„To sis byla jista, že se do tebe zamiluji?“

„To víš, že ne. Ale tvá myšlenka, kterou byl posedlý i můj otec, nás sblížila.“

„Tvůj otec měl stejnou myšlenku jako já?“

„Ano, ale tys na to šel z jiné strany. Obzvlášť ty studie různých typů mužů byly vynikající, otec by se z tebe zbláznil radostí.“

Johann měl divný pocit. Stal se obětí plánů této krásné ženy! Měl se cítit uražen, nebo potěšen? Karolína pozorovala jeho vnitřní boj a pak se zase usmála:

„Pojď, lásko moje, ukáži ti dům,“ řekla, vzala ho za ruku a vedla do schodů. V prvním patře byla zařízena dílna, se vším, co k řemeslu patří. Johann počítal pracovní místa a došel k názoru, že tady sedělo kdysi nejméně deset krejčích. Kde teď všichni jsou? V dalším patře byl sklad látek a spousta ušitých obleků.

„Všichni jsou bez práce a čekají, až se vrátím. Řekla jsem jim, že jim přivedu šéfa, ještě lepšího, než byl můj otec!“ Johann věděl, že odpovídá na jeho myšlenky. To se mladému páru stávalo často: jeden na něco myslel a druhý dal správnou odpověď.

„Lepšího, než byl tvůj otec? Budou mne akceptovat?“ obával se mladý krejčí.

„Ano, lepšího, já to mohu posoudit. O to, jestli tě budou poslouchat, to nech na mně, to už zařídím.“ Pak vystoupili do podkroví a Johann spatřil pěkně zařízený byt. Lepší, mnohem lepší než měli v Glattbachu. Něco však vrtalo Johannovi hlavou.

„Vždyť tu je dílna mnohem lepší, než má můj otec! Proč jsem si bral ty šicí stroje z domova?“ Karolína se mile usmála:

„Protože něco tu musí patřit tobě, něco jsi musel přinést ze života, co jsi vedl přede mnou. Chci, abychom si byli rovni,“ řekla.

„Ty jsi však přinesla mnohem více,“ nechápal její rozpočet. Myslel při tom na velký dům, na zařízenou dílnu, jednoduše na vše, co tu viděl.

„To není z mého života, to je ze života mého otce. Chci, abys to tak viděl!“

„Jak můžu… jak to mohu tak vidět?“

„Jednoduše. Já jsem otce zklamala. Na jeho památku jsem si přivedla tebe. To je to jediné bohatství, které mám, a které mohu přinést do našeho společného života.“

„Já jsem tvé jediné bohatství? Vždyť mimo těch pěti strojů, co se válí dole v krabicích, nic nemám,“ divil se Johann.

„Máš, miláčku. Tvé bohatství je to, co se zrodilo v tvé hlavě. Až budeme dávno mrtví, o tobě bude mluvit celý svět,“ s naprostou jednoduchostí mu dala sebevědomí.

Žena, která dodá muži sílu, je asi k nezaplacení, pomyslel si Johann. Pak si hned uvědomil, jak je bohatý. Hrdě objal Karolínu. Byla jak panenka v jeho náruči. Tak malá a křehká. Tak něžná a silná. Budu moci tuto ženu udělat šťastnou? Počal se bát.

„Ani nevíš, jak jsem šťastná, miláčku můj,“ šeptala. Přestal se bát. Pak si vzpomněl:

„Bude nás navštěvovat tvůj syn?“ Karolína zbledla a mlčela. Mluvil tedy dále:

„To je tvé právo, právo matky…“

„Já vím…“

„Kde žije tvůj muž?“

„V lese, ale… to není muž, to je zvíře,“ dodala.

„On se o dítě stará?“ chtěl vědět Johann.

„Ne, on ho někam schoval, možná…“ Po chvilce ticha se zase ozval Johann.

„Možná? Co možná?“

„Možná, že… ne, to určitě ne, jednou ho budu moci obejmout, jako tebe,“ řekla.

Johann zaraženě pozoroval Karolínu. Z výrazu její tváře pochopil, že se nemá dále vyptávat. Přijala jeho tiché porozumění se vděkem.

Bylo krátce před vánoci. Venku se honily chuchvalce sněhového chmýří, ale sníh na zemi ještě neležel. Stromy uprostřed ulice již ztratily všechno své listí a to se také, společně s jemnými vločkami, snažilo najít kout, nebo vchod do některého z mnohých obchodů, kde by se mohlo uložit.

Když vysoký a tělnatý muž vstoupil do obchodu Desch - pánské krejčovství, přinesl do tepla velké místnosti i tuto předzvěst zimy.

Karolína zvedla hlavu od účetnictví, kterým se právě zabývala. Hned však povstala a důstojně muže vítala:

„Přeji dobrý den, pane starosto, je velkou ctí, že jste nás navštívil,“ řekla s úsměvem.

Muž byl vysoký, mohutných ramen a velkého objemu břicha. Měl plnovous a klobouk na hlavě, který právě galantně sundal:

„Madame Karolíno, potěšení je na mé straně, již jsem o vašem úspěchu slyšel,“ řekl a políbil jí ruku.

Slyšel, myslela si Karolína, ale ještě jsi nic nekoupil. Nepřestávala však zářit:

„Co pro vás mohu udělat, pane starosto?“

„Tím si nejsem jist, zda pro mne můžete něco udělat,“ funěl muž. Bylo mu jistě již přes šedesát, ale byl statný a síla z něj ještě sálala.

„No, žádné obavy, pane starosto, něco vymyslíme…“ řekla mladá žena.

„Víte, mně se stal malér…“ pokorně přiznával muž.

„Malér?“

„Ano, paní Karolíno, zítra máme zasedání městské rady, já si jdu zkusit můj parádní, tmavý oblek a on se nějak srazil. Vůbec se do něj nevejdu,“ rozhořčil se muž.

„Tmavý oblek?“ opakovala Karolína a v duchu probírala stojany s konfekcí a pokoušela se odhadnout velikost muže.

„Zítra ho nutně potřebujete, že se nemýlím,“ dodala.

„Jo, přece nemohu sedět v radničním sále v obleku, co mne všude táhne a štípe… jak by to vypadalo, co by si pomysleli občané?“ Karolína se začala smát:

„On se ten oblek srazil - to ho vážená paní starostová vyvářela?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dům u řeky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.