Don Trip

Pfanner I.

Auto se blížilo vzhůru k horizontu.

Bílý auto tvaru dravý ryby.

Seděl v něm chlapík.

Proto si to auto koupil.

Že ho vnímal jako dravou rybu.

Agresivně konzervativní dravá.

Tak mu to tvrdili, když kupoval.

Auto-ryba. Dravá.

Dravej?

On takovej nebyl.

Agresivní určitě ne, a dravej?

Těžko říct.

Možná chtěl.

Určitě chtěl.

Bejt takovej.

Ale nebyl.

Úplně uvnitř asi ne.

Jmenoval se Zdeněk.

A jel v autě sám.

Viděno zvenku ovšem.

Takže možná doopravdy?

Obě ruce na volantu. Hlava trochu zakloněná, sledoval silnici, která byla zakrojená na konci šedivým nebem. Před chvílí, ani ne půl hodiny zpátky, seděl ještě u dálnice v bistru pumpy na kafi. Přemejšlel, jestli si s sebou má koupit něco na čtení, časopisy nebo tak, něco lehčího. Nakonec nekoupil nic, protože dnešní noviny jsou přece už starý tak jako tak, a takový ty, který vychází jednou tejdně, tak ty už vůbec ne. Postál před tím kafem u stojanu s pornem. To zavrhl taky vcelku rychle. Ale stejně si aspoň jednu rozevřenou chlupatici prohlídl, sice zběžně, ale aspoň. Vteřinovým pohledem. Jenom reflex. Nic víc.

Sedla si tam k němu na pult nějaká holka neurčitýho věku. Dvacet. Dvacet pět. Možná taky ztahaná pod dvacet. Taková ta pumpová. To nebyla řidička na výletě. Ptala se ho nejprve, kolik je hodin. Klasika. Odpověděl, že úplně přesně neví, a koukal dál do zdi. Pak se ho zeptala ještě jednou, a to kam že to jede. Odpověděl, že na kotáž; chalupa, kam ve skutečnosti jel, mu připadala jako hloupý slovo. A chalupu má koneckonců tady v týhle zemi skoro každej. Vlastně, byl to stejně kamennej barák, žádná roubenka selská. Zdeněk si na formě dával vždycky dost záležet. Krátce vystřiženej anglickej cottage by byl ovšem přece jen nepatřičnej. Docela to Zdeňka charakterizovalo. Ještě by byl schopen před takovejma dvaceti lety zadrhávat, že snad ani není z týhle země. Vždycky to měl zkrátka rád tak nějak jiný a zvláštní. Přepíčenej je takový slovo, který tohle vystihuje docela přesně. Jemně, ne zas moc, ale přepíčenej. Ale všude je něco, on to měl zkrátka takhle.

Ale určitě nebyl jednoznačnej vůl. To určitě ne. Trochu snobík nejspíš. Ale nutno říct, že tohle konkrétně on sám sobě přiznával. Koneckonců, kdo tak trochu není, že?

Nepřiznával si, nechtěl vidět ovšem řadu jinejch věcí. O sobě. Dalším už se zase pod pokličku stačil podívat. Prostě normál.

Takže cottage? Po anglicku? A tedy. Krátce a řízně? Byl by za vola i před tou holkou. Byl přeci v zemi, kde se tak nemluví. Tak nakonec dal tu počeštěnou kotáž. S důrazem na dlouhé á. Kotááž. Takže novotvar. On se jazykům vždy věnoval, dokonce je vystudoval. Zdeněk.

Děvčeti došly otázky, i když se samozřejmě mohla zeptat, co je to ta kotáž, možná to i chtěl. Pak by odpověděl, že barák, chalupa. Barák používanej kdysi jako letní byt. Spíš než ta chalupa. Barák z kamenů, bytelnej, spíš městského. Dost možná i měšťanskýho typu to byl barák.

Ale holt na vesnici. To bylo samo o sobě trochu zvláštní.

Ale.

Nezeptala se dál. Dopil kafe, zaplatil. Ani nevěděl, jestli platil ženský nebo chlapovi za pumpovým barem, a sedl zpátky do auta. Koukal se na drobný do dlaně. Ne do obličeje pumpařskýho prodejce.

Byl od Prahy ani ne hodinu cesty, když se silnice začala zvedat do kopce až pod horizont.

A všechno bylo úplně jiný než ve městě, kde žil celej život. Žádný světla, žádný lidi, žádný vůně, na který byl zvyklej. Taky reklamy chyběly. Tmavnoucí podzimní, už vlastně pozdně podzimní obloha. Kolem cesty, teď už skoro ani ne široký pořádně pro dvě auta, kdyby se míjely. U cesty stromy, možná hrušky, ale bez listí a bez hrušek. Podzim. Ale fakt už hodně pozdní.

Když se auto vyhouplo skoro na kopec, uviděl na jedný takový asihrušce ve větvích modrej igelit. Podíval se krátce doprava, aby prověřil ten modrej cár, kterej se trochu cuchal ve větru ne moc silným, ale už chladně naléhavým.

Zdeněk by tam třeba chtěl vidět modrýho dravce. Sokola ptáka.

Byl už takovej. Ne moc tvrdej a dravej, ale s fantazií.

Každej nemůže mít všechno.

Ale. Jak koutkem oka zaregistroval bezpečně. Když míjel.

Jo.

Byl to jen igelit, modrej obal od čehosi, zvednutej tam větrem asi z polí, který už byly uklizený, prázdný, hnědý, navlhlý chladnou vodou z oblohy sesedlou.

Možná si s tou holkou měl pokecat, možná ji měl vzít s sebou, ale to by bylo nic jinýho než stejný, uzavřel rychle sám pro sebe. Takže dobrá volba, že kontakt nenavázal. V autě bylo ticho, žádná hudba, jen slyšel svoji dravou rybu bílou, její motor, gumy na cestě.

Musel to přerušit, jak tam tak seděl v tom skorotichu, a tak nahlas do prázdnýho auta skoro zakřičel.

Jo, jedu na kotáž a budu tam sám!

Pro sebe si pak ale ještě dodal. Co tam proboha budu sám dělat? Ani nahlas to radši neřekl, pořád se ještě mohl otočit a bejt za hodinu, ani ne, zpátky v centru a koukat z tepla kavárny na Václavák plnej světel a lidí. Ale vždyť nejel přece na severní pól. Nebyl na lodi ani neseděl v letadle. Sám svejma rukama řídil tohle auto. Mohl kdykoliv otočit. Nemusel se teď blížit do nevytopený chalupy, kde nebyl roky. Kde nebyl nikdo roky. Minimálně dva roky prázdnej barák, a to už bude znát.

Zdeněk nebyl rád sám.

Dost možná se proto vlastně i kdysi oženil.

Aby nebyl sám.

Ale teď chtěl. Chtěl bejt sám. Nepovolil si otočit to zpátky, i když ta krajina kolem a představa promrzlýho baráku ho až zas tak nerajcovala.

A taky to vlastně musel s tím kamenným domem nějak rozlousknout.

Střelit, nebo si ho nechat? Rekonstruovat? Možná nějak to tam zpříjemnit a potom prodat. Nebo připravit pro svoje vlastní stárnoucí kolena?

Nebo hlavně nebejt pár dní v Praze?

Sám sebe uklidňoval, že to tam může přece kdykoliv zabalit a vrátit se, nepálil přece za sebou žádný mosty. Současně si uvědomoval, že aby to mělo smysl, nějakej ten čas by tam asi pobejt měl.

U pumpy samozřejmě přemejšlel i nad alkoholem, ale bylo by to stejný jako s tou holkou.

Bylo by to jenom stejný.

Rozhodně to pro chlapíka Zdeňka nebyla jen víkendová záležitost. Koneckonců ani nebyl pátek.

Pak si racionálně zdůvodnil, stejně jako to učinil před odjezdem nad kafem který si dával na svým pořád ještě oblíbeným Václaváku. Musím tam jet, podívat se, jak to vypadá, uklidit. Spíš nechat uklidit, rozhodnout se, co s tím. Majetek, kterej netočí prachy, jak říkával Franc, bejvalej parťák, je na hovno. Ale pro Zdeňka to bylo něco víc, přece jen strávil tam nějakej ten čas. Jako dítě tam jezdil hodně nerad s rodičema. Než otec někam zmizel a potom i umřel. Tak s oběma. Matka tam zbytečně udržovala záhony růží skoro třicet let.

Sama.

Ale zbytečně?

A co vlastně není zbytečně?

Začervenalo se to tam každej rok růžema asi tak nějak samo pro sebe. Že je to hezký. Prostě jen tak. Hezká červená na zelenejch stopkách s pichlákama po stranách.

Možná i pro ni. Snad jí ty růže dělaly radost.

Důvod ty růže teda nejspíš měly.

Matka špatně viděla.

Už kvůli těm růžím to zasluhuje.

Aspoň úvahu. A pak rozhodnutí.

Co s tím barákem dál.

Zabočil autem ke krajnici. Na něco přece jen u tý pumpy zapomněl. Vylezl z auta, dvířka nechal přiotevřený, rozepnul si poklopec a pustil to směrem do údolí. V dálce byla nějaká fabrika. Pod ním regionální město s málo světlama a po pravý straně se ztrácela silnice, po který přijel. Jak tady vůbec můžou… lidi žít, si pomyslel.

Vždyť tady nic není.

Uschlý hrušky.

Špinavý pole.

Smradlavá fabrika, která byla i na tu dálku cejtit bůhví čím.

Igelity na stromech.

A přece tu žijou. Rozhlédl se kolem sebe, žádné stavení sice nikde neviděl, ale přece tady někde žijou.

Nejsou přece zakopaný pod zemí.

Lidi.

Někde musí mít svoje baráky, stavení, oprejskaný omítky a zahrádky s ředkvičkama na 2 x 2 metrech za barákem.

Ale tady teda nejsou.

Močil ze stráně a byl v nepěkný krajině úplně sám.

Jel se tam přece jen podívat. Do toho baráku. Už dlouho tam nebyl. Chtěl to prodat? Nechtěl to prodat? Každopádně by to měl aspoň vidět.

Ten barák byl zamčenej přes tři roky. V hlavě se mu ten čas, to vědomí času proteklýho barákem začalo úplně rozpínat. Jako by i ten čas sám o sobě byl živej rostoucí tvor.

Dědictví se tomu říká.

Jezdil tam malej, to musel, pak řidčejc, řidčejc, pak za stařičkou matkou.

A pak?

Najednou.

Už nebylo za kým.

Zapadl zpátky do auta, zapálil si cigaretu. V autě normálně nekouřil, ale tohle taky nebyla úplně normální situace. V trochu vyšinutejch situacích se lidi chytaj toho, co znaj. On si uměl zapálit cigáro a uměl i natáhnout. Uměl si to vychutnat. Měl rád kouř otírající se o pusu i nos. Koneckonců i ten vdech dovnitř. Když příjemně řezal na patře a spěchal do plic.

Tři šluky dlouhý táhlý a vyhodil cigáro netíplý z okýnka. Z palubní desky na něj promluvil hlas, že by mohlo bejt namrzlo. Okamžitě tuhle robotárnu vypnul. Ale uvědomil si díky tomu, že tam, co jede, bude asi opravdu kláda.

Zima přišla prostě trochu dřív, a taky byl v kopcích.

Tenhle rok, kterej s podzimem vyústil v to, že jel řešit tenhle po rodičích vzniklej problém a pořád ještě nedojel na vrchol toho pramene kopců, za nímž měl tu svoji kotáž, byl pro něj jinak docela normální.

Jasně byl starší než ten rok předtím, ale furt to šlo. Byl šedivější. Po stranách hlavy. Skráně už byly prošedivělý. Byl od rodičů, co se ksichtu týče, slušně spíchlej. Rysy a tak. Poznal taky, že už nebude lepší. Bylo mu jasný, že peníze, který vydělal, stejně skončí u potomků.

Čili prognóza prachů značně nejistá.

Zdeněk nebyl chudák.

Jo, fakt na tohle přišel až po čtyřicítce. To tak prostě je, konstatoval pro sebe. Zabezpečenej. Netřeba se honit. V životě ovšem bude muset zmáknout ještě svoje velký byznysfinále, což si způsobil sám a i situace taková kolem něj byla. Finální řez bude muset vést rázně i řízně. A to nebyla zrovna jeho parketa.

Pak už se mladý budou muset starat sami.

Při řezech teče krev.

On se jen postaví osudu na místě, který sám vybere.

A o zasraný prachy, bez nichž to nejde. Jemu to nejde. Půjde.

Dost možná zrovna na místě, kde stojí starý dům.

Ale bude tomu říkat Zdeněk přemejšlení o baráku.

Radši, protože jinak by to nejspíš neustál.

Bude tomu určitě říkat všemožně jinak.

Ale půjde tomu naproti, protože musí.

Ale musí doopravdy?

A půjde tomu opravdu naproti?

Nebo zase uhne?

Zvenku viděno asi tak nějak.

Ale skutečnost?

A budoucnost?

K čertu s tím!

Podvědomě ubral plyn, protože proč se štvát silnicí do kopce. Proč spěchat vstříc něčemu, co možná bude, možná taky ne.

Jeho obchodní společník Franc mu umřel. Poslední rok, možná dva, byli spolu v kontaktu hlavně elektronicky. Nenašel si chvíli, aby s ním jeho nemoc, která ho nakonec dostala, probral, a byl za to na sebe naštvanej.

To rozhodně měl udělat.

Zajít za ním.

Rakovina-krabovina.

Neudělal ovšem to, že by zašel, i když. Poslední roky se vlastně dost odcizili. Ale předtím si možná byli nejblíž, jak dva chlapi můžou bejt. Mohl se Zdeněk aspoň dozvědět, na co v takovou chvíli, kdy už se sečítá. Kdy už se účet podtrhává nasliněnou tužkou Vrchního a židle už jsou nahoře.

Na co v tu chvíli.

Člověk vlastně myslí.

Takže od společníka France se to nedozvěděl, ale lidi kolem říkali, že byl smířenej.

Do prdele!

Tak.

Franc byl smířenej.

Jak se to vlastně dělá?

To. Bejt smířenej.

Franc, kdysi hodně divokej Franc, byl prej zkrátka smířenej. Nepředstavitelná a hlavně pořád trochu neuvěřitelná věc. Ostatní říkali. Ale on znal France přece líp než ostatní. Co to vlastně bylo to Francovo ostatní?

Jakej byl Franc, když byl sám a umíral. Na co myslel?

Byl fakt smířenej? Doufal Zdeněk, že se to Francovi fakt povedlo.

Přesto, že to mezi nima poslední roky úplně nehrálo, doufal, věřil, chtěl věřit, že se mu to opravdu povedlo.

Vlastně si to přál hodně silně.

Prej byl dokonce tak smířenej, že si chodil vybírat už i místo na hřbitov. S jiným známým. Ne s ním. Se svým bývalým kamarádem to místo vybírat nebyl.

Prej tam chodil docela často.

Na ten hřbitov.

Někdy i sám a na dlouhý hodiny.

Trochu to mrzelo.

Zdeňka.

Že se tam nešel s Francem taky projít.

Třeba by to Francovi pomohlo?

Dost možná se Franc styděl před starým kámošem za city.

Ale taky třeba.

Třeba už nebyl Francův nejlepší kámoš.

Možná měl, ale do prdele, jasně že měl! Francovi zavolat sám.

Ale Zdeněk to nikdy.

Nikdy to, tak nějak osobně, za celou dobu, co byl kámoš nemocnej.

Neudělal.

Dost možná se styděli v týhle situaci oba dva.

Jejich firma na kyčelní náhrady, jak tomu říkali, šla už stejně sama. Trh byl rozdělenej a Číňani ještě do kloubních protéz nešli natvrdo. Takže čínská konkurence nehrozila. Možná měli problém pokrejt svůj vlastní trh.

Číňani.

V Evropě byli s Francem mezi 4. a 5. místem.

A tak si pro sebe Zdeněk vypočítával, pořád ještě jel do kopce vzhůru. Kolik asi tak kyčlí se v Číně za rok odoperuje. Kolik těch náhrad je vlastně třeba. Muselo to bejt hrozivý číslo. Jestli ovšem Číňani operujou podle stejnejch kritérií jako v Čechách. Dřív by ho určitě napadlo, že čínskej trh je asi volnej.

Teda spíš France by to nejspíš napadlo.

Nepokrytej.

Dneska už ho to napadnout nemohlo.

Stejně.

Za den sníš prostě jenom tři guláše.

Zdeněk už to tak měl.

A Franc byl pod zemí.

Franc to byl, kdo tlačil ve firmě všechno dopředu.

Někdy vypadal, že nebude mít nikdy dost. Že nemůže mít nikdy dost.

Tím Zdeňka trochu unavoval.

Zdeněk chtěl mít svý jistý a neriskovat.

Ale bez France…

A teď Franc už zakukal, jako zakukají nakonec všichni.

A teda Číňany nejspíš už neřešil.

Tam někde, kam se to vlastně odchází.

No. Kyčelní náhrady.

Franc chtěl pak už spíš obchodovat se zbraněma. Když už ty kyčle byly pěkně rozjetý a pěkně to sypalo.

Ale mohlo by sypat víc, Zdeňku.

Říkal Franc. Metal jako metal. A když ne my, tak někdo jinej.

Vem si tu náhradu kyčelní do ruky. Vždyť to je přece revolver.

Ta hlavice kloubní je jak pažbička.

No podívej. To se úplně nabízí.

Jako by nám někdo napovídal.

My s tím můžem ještě pořádně vyjebat.

Zdeňku, slyšíš?

Těžko říct, možná spíš vrážej, Číňani, prachy do sterilizací. Aby těch kyčlí nemuseli řešit tolik. Nebo tam nemaj s pohyblivostí kloubů takovej problém jako my v tý uvadající a nepohyblivý Evropě.

Jezdí přece daleko víc na kolech.

Ale teď prej zase už míň.

Pohybu tam budou mít lidi nejspíš pořád víc než tady.

V Číně.

Když se i tady čeká na náhradní kyčel, tak to ten Číňan nejspíš umře s artrózou. Ovšem za pár let?

Kdo ví?

Čína se lepší.

Jednou se kvůli těm zbraním docela rafli. Franc chtěl dělat vysloveně levou. Vycházel z toho, že přece když žijeme v zemi, kde se nafta mění ve vodu, topnej olej, voňavky a bůhví v co ještě. A zase naopak a pak ještě několikrát. Jasně že.

A ještě navíc tam i zpátky se ty změny dějou. A kvůli těm zázrakům jen málokterej kouzelník, magik, šaman…

Jen výjimečně někdo z nich dostane tečku mezi kukadla. V poměru s tím, jaký zázraky se tu umí a dějou. Málo teček. V zemi, kde se snad papírově topí řepkou, nebo dokonce řepou, a chytá se vítr do pytlů a topí se s ním v atomovejch kamnech. V zemi, která je skutečně svým způsobem pohádková, a vydělat se dá na lecčems?

Prostě v zemi, kde se dějou zázraky?

Zemi zázračný?

A to ta země není ani katolická!

Zdůrazňoval na to konto vždycky Franc.

Nebudeme přece, Zdeňku, blbý!

Přitvrdíme!

Vždyť i ty naše kyčle jsou přece doleva, to snad víš nejlíp, že všechno není jako na papíře.

Zdeňku, no tak.

Dal by se určitě kousek zabalenýho kovu zaměnit za jinej metalovej tovar. Navíc, zdravotní zboží je takový posvátný, říkal Franc. To by nám prošlo. Za to zdravíčko bysme se pěkně schovali. Červeným křížem bedničky polepili a třeba do hladový Afriky všechno pěkně poslali.

Na celnici to ošetříme.

Naši celnící, vždyť je to sranda.

A v Africe?

Tam je i bude hlad a pořád se to tam řeže.

No, Zdeňku, kurva, co ty na to?

A pořád dokola to bylo jeden čas.

Zdeňku, vole!

Přemejšlej!

Zdeněk byl ale tenkrát rezolutně proti. Nechtěl. Ale ne snad, že by mu bylo nějak zásadně proti mysli vyvážet někam něco. Něco, co zabíjí. Bál se průseru. Franc říkával vždycky, jseš předposranej.

Zdeněk si pro sebe říkával opatrnej. Líp to zní, ale uvědomoval si, že se to významově dost blíží.

Tak si tak válel v hlavě vzpomínky na France, Číňany, tak vůbec. A najednou si uvědomil, že ta cigareta, kterou před chvílí vyhodil z okýnka, byla vlastně v krabičce poslední. Co si tak pamatoval, jak tam šátral v kapse.

Jo, byla poslední.

Ale on přece.

Nebude na sebe až zas tak tvrdej, nezašije se do promrzlýho kamennýho stavení bez chlastu, bez ženský a navíc ještě bez cigár.

K pumpě se však vracet nechtěl, bál se, že by to neustál s tou holkou.

Holka?

Děvka to byla, co by jinýho!

Že by ji nejspíš pozval s sebou. Vlastně v tom baráku nechtěl bejt sám.

Ale pro sebe takhle ne.

Si tu nechtěnost samoty nepřiznával Zdeněk.

Nebyl k sobě úplně upřímnej Zdeněk vždycky. Dost zásadní jeho problém.

Na tý pumpě. Měl dost možná.

Přece jen.

Dobrodružství, slečno? Výděleček? Možná obojí. S movitým chlápkem ve slušným fáru.

Bylo to přece bílý porsche.

Agresivní, konzervativně dravý fáro.

Přesně takový. Jakej Zdeněk chtěl bejt.

Kdysi určitě, teď už asi míň.

Viděno zvenčí.

Když jel teď tak blbě sám podzimem někam, kde to vlastně ani nikdy neměl rád.

Ve 42? Uvědomoval si Zdeněk, dobře zapřenej do křesla koženýho v tom svým dravým autě.

Který tolik potřeboval mít.

Ne, ne. To už těžko nějaký zásadní změny v životě u něj nastanou.

Ach jo, ty nápady se zbraněma. Prachy dělaj prachy. Vidíš, Franci, a kde tě je konec.

To by se snad musel Zdeněk vrátit nějakým strojem času a nejspíš mámě až do dělohy. Nebo snad ještě dál? Tátovi do koulí?

Aby byl jinej.

Zasmál se tomu. Tý představě návratu do tátova pytle.

Opatrnej Zdeněk.

Jenom koutkem pusy se zasmál. Taková ta jemná, ale viditelná grimasa koutkem.

Balil na to baby.

A teda proč se měnit?

Vždyť není tak zle.

Vždyť je vlastně docela dobře.

Povzdechl si do svetru z lamích chlupů, potom co se tak pěkně zasmál. Do svetru, kterej se mu trochu předkem bundy na hrudníku pod krkem. Trochu nařasil, jak si sedal do auta, a měl ho tak jen pár čísel pod bradou.

Ten svetr byl vlastně skoro rolák.

Ne.

Teď už rozhodně. Zpátky prostě ne. Ani tátovi do pytle a ani k pumpě ne.

Schémata je třeba narušit. Zpřetrhat. Ale to se u Zdeňka týkalo jenom tý pumpy.

Opatrnej byl značně na jiný změny, i když by dost možná leccos u sebe změnil docela rád.

Tátův pytel ale už stejně někde dávno ztrouchnivěl.

Nebylo se kam vracet.

Tak tam prostě bude sám. V tom domě na vesnici. Pár dní. No bóže.

Vsadil na to, že u kotáže někde bude hospoda, co si tak pamatoval, bejvala tam jedna. Tam cigára koupí, ale asi tam nebudou mít jeho značku. Nevadí, aspoň bude kouřit míň.

A zase si vzpomněl na France. Ten nekouřil a stejně šel.

Uzavřel to pro sebe kompromisem, bude kouřit prostě míň a bude to tak asi lepší.

A čínskej trh se svejma protézama dobývat nebude. Zase se vrátil v myšlenkách k tomu svýmu, jejich společnýmu už ani ne, když byl teda Franc pod drnem, podnikání.

Pojede si vyčistit hlavu do kamennýho baráku, kde nebyl léta. Tak trochu porovnat myšlenky, i když nevěděl vlastně jaký.

Když všechno bylo docela fajn.

Pobude tam nějakej čásek. Zrelaxuje, vypne mobil, projde se po okolí a rozhodne.

Zkrátka uvidí, co dál.

Co s tím domem.

Střelit, nebo nechat?

Proto tam jede.

Byla to pro něj přece jen tak trochu doba rekapitulací a bilancování. To taky ta Francova smrt. Ta konečnost dřív veselýho kluka.

Tak proč těch pár dní tak nějak v klidu nevyužít? Jo. To už jde zkrátka s věkem. Bilancování. Ale u Zdeňka nic až zas tak moc zásadního. Nebyl zkrátka ten typ, kterej by něco hrotil.

Takovej splývač to byl spíš.

Ten barák se stejně musí rozhodnout. Ale nic moc usilovnýho a ukvapenýho.

Jen tak trochu. Piánko.

To rozhodování.

Žádnej tlak na pilu.

Normálka. Nemusí bejt furt zabejčenej po prachách a po pipinách.

Všechny rozhodnutí se daj koneckonců poodložit stranou.

Piánko, Zdeněčku. V klídku, jak to ty umíš.

Ale hlavně se tam opravdu přece musel jet podívat a uklidit.

Ne každej si jezdí rovnat myšlenky do Indie.

Přece jen ten Franc.

Ale jinak nic moc zásadního a nic moc natvrdo, ta cesta na chalupu. Rozhodně ne žádnej útěk.

Prostě řekl podřízenejm a taky to zavolal bejvalce France. Byla teď jeho společnicí, toleroval to. Že nějakej čas nebude, možná tejden, měsíc, dva, tři.

Vypne si mobil. Upozorňoval.

Věděla, kde bude.

To zas jo.

Kdyby něco naléhavýho, zadal sekretářce - krásný kozy. To ještě Franc ji vybíral a taky nejspíš i klátil. Místo. Kde bude, zadal tý krásnýkozy. Kde nějakej čas pobude.

Ten telefon, ta neustálá pruda dostupnosti. Tak to ho už taky nějakej ten čásek dost sralo. Že mu lidi volaj.

Chtěj s ním mluvit.

Chtěj znát jeho názor.

Štvalo.

Pekelně.

Zdeněk přestával mít zapnutej telefon.

Dost blbý u podnikatele.

Nicméně pochopitelný.

Doma to samý jak na firmě. Měl pocit, že tam ho potřebujou ještě míň než v práci. Že to tam jde ještě víc tak nějak samo.

A to ta práce bylo tejdně pár podpisů. Jelo to fakt samo. Až by jinej záviděl.

Ale Zdeněk jiný moc nevnímal.

Proč taky. Dobře rozjetá mašina. Byl ten jejich podnik kyčelní.

Už s manželkou ani neskrejvali svoje bokovky před sebou. Nevystavovali si je navzájem před oči. Tolerance. Úcta. Ale taky žádný podzemí. Život prostě šel.

Nezájem nebo spíš vlažnej zájem. Cejtil ze strany ženy. Manželka měla svoje aktivity. Ale vzájemnej respekt nechyběl. Asi by ho nesekla. Asi i chlapa měla. Ale to ho vcelku nechávalo chladným. Život přece není o manželčiným komíně! Pod ním se přece zatopí párkrát za život kvůli dětem.

Zdeňku, uvědom si to! Nenecháme se přece zkundit jedinou ženskou na celej život. Tak to byla taky Francova slova.

Zkundit?

Krásnej výraz pro společný soužití chlapa s ženskou podle pravidel, který se ještě minulý století víceméně, ale stále míň.

Ještě ctily.

Přitom jeho manželka byla vlastně dost dobrá kočka. Naposledy, asi měsíc to bylo. Se dole v klíně holila. Nejspíš pro nějakýho kolouška.

Nedělávala to předtím totiž tak úporně.

A že tentokrát to brala asi dost nafest.

Ucpala těmi vousisky, když je břitvou nekompromisně oddělila od těla.

Odpad v mramorovaný koupelně.

Že vytopila dvě místnosti mimo tu koupelnu. A smála se potom. Až jí jiskřilo v očích.

Úplně jak na začátku.

Říkal si Zdeněk, která ženská by se dokázala takhle smát vytopenýmu baráku. No která?

Takže vlastně mohlo bejt i podstatně hůř.

Smáli se tomu přeci oba. Společně.

Po těch letech.

Ne dost dobrá, ale zkrátka dobrá kočka to byla.

No nic.

Jenže jeden asi neví.

Co vlastně chce.

Jo, Franc !

Byl zkrátka výstižnej. Přímej. Rozhodnej. Měl tah na bránu.

Zdeněk taky nebyl špatnej plejer. Ve srovnání s ostatníma.

Ale vedle France?

Málo naplat. Povlával.

Byl důležitej pro doplnění. A to zas jo. Dotahoval věci, který Franc uměl rozehrát.

Taky důležitý.

Hlavně se nepodceňovat, Zdeňku!

Zdůraznil si pro sebe důrazně. Pořád ještě za volantem a do mírnýho kopce.

Ten kopec je snad nekonečnej. Ale fakt, že Zdeněk ten den taky porsche nijak nehonil.

Stejně. On sám a jeho osobní život.

Vždyť jenom letos.

Dva rozchody, a nijak ho nepoznamenaly. Byly to pro něj, bohužel, jak si dobře Zdeněk uvědomoval, spíše takový technický záležitosti. Přicházejí a odcházejí. Ta poslední měla krásnou mezírečku mezi předníma zoubkama.

Teď je má někdo jinej.

Cynik?

Nezáviděl, nelitoval, nebyl už kohoutek, kterej musel ukokrhat všechno.

Bylo mu 42 let. Možná bude i víc.

Vždyť.

Francovi bylo skoro 42. Už napořád.

Takže bonus. Říkal si pro sebe ten chlap, co jel v autě sám.

Každej den je bonus.

Každá hodina je bonus!

Vědomí konečnosti umí prej dobře rozvrhnout čas.

Jen ještě tak vědět, na co vlastně.

Ale bonus? Jo, určitě se to tak dá brát.

V tom měl jasno.

Zakejval sám pro sebe v autě hlavou, souhlasil se sebou. Natrpkle se pousmál a ten úsměv, to svoje dobře nacvičený pozvednutí koutku, ihned zkontroloval ve zpětným zrcátku.

Automatismus.

Reflex na zrcátko.

Zatím to přece není tak špatný.

Možná spíš, že je to zatím docela dobrý.

Ještě jednou mu projel hlavou Franc. To když už konečně se přehoupl s autem přes vrchol a sjížděl do údolí, kde čekal hospodu.

Franc si totiž koupil americkou rakev.

Říkali.

Ale ta byla tak velká, že se nevešla do díry, kterou vykopali na místě, který on si sám pečlivě vybíral, když tam na ty svoje procházky chodíval.

A do prdele!

Tady jsou srnky! Živý zvíře v Čechách neviděl snad sto let. Málem ji sundal. Srnku svojí bílou dravou rybou.

Dravou a konzervativní, jak mu říkali a zdůrazňovali, když auto kupoval. Jsou ty prodavači cvičený na to, co chtěj od nich lidi slyšet. Akorát pro vás, pane.

To Zdeněk sice věděl. Že sou to kecy pro blby.

A to on nebyl! Tak to ani náhodou.

Jen ješita jako každej jinej.

Tak si to od nich vyslechl.

Pokyvoval přitom hlavou, jako že tomu dobře rozumí.

Tomu sepětí muže s automobilem.

A jak jedno definuje druhý.

Pak si je stejně koupil přes Rusáky. To auto. Obchody s nima měly svý výhody a jistě taky určitý nevýhody.

A vrátil se zpátky k Francovi, jen co minul srnu a musel tím pádem na chvíli přepnout hlavu na aktuál.

Taky musel zapojit ruce, aby se jí vyhnul.

Trhnul volantem, jak srnu míjel, ale auto ani nešlo do smyku. Byl dobrej řidič.

A ryba na silnici seděla jak přilepená.

Takže.

Zpátky k Francovi.

Muselo se to zkrátka překopávat.

Ta nedostatečná díra na americkou rakev, vypolstrovanou a zateplenou, asi aby mu zima nebyla, se musela zvětšit. A to naprosto zásadně.

Byl Franc jednu noc prej takhle hlavou dolů.

Nakloněnej.

Potud snad i sranda.

Franc by se teda smál určitě.

Zdeněk u toho nebyl, dal jen kytku v krematoriu a šel domů.

Chtěl bejt tenkrát úplně sám.

Vcelku logický.

Na funusech, na hřbitovech dělaj specifický lidi.

O tom žádná, to tě změní, říkával vrchní kopáč olšanskej.

Mimo jiný taky. Se nedivíš. Nedivíš ničemu.

Když tam tu Francovu rakev rovnali. Dorovnávali do už zvětšený díry.

Americká rakvička za tři čtvrtě mega se otevřela. Přiotevřela. Vrchní kopáč viděl už dost, aby chtěl vidět ještě víc. Ale jsou to vždycky takový reflexy od matky přírody. Kterejm se neubráníš. Když je něco pootevřený, dootevřeš.

Pandora box schéma.

A tak. Kopáč otevřel. Nakoukl.

A?

Nic!

Žádný tělo, žádnej rubáš.

Ale jak zvyklej se starat o vlhkost ve svejch botách. Maximálně. Zase zavřel.

Vo tomhle se nemluví ani s kámošem u rumu.

Nebyl blbej.

Mlčel.

No tak jsme pohřbili prázdnej futrál.

Prázdnej nebo plnej. Je to za stejný prachy.

Vlastně tady byl navíc dost slušnej příplatek za překopání díry, takže o. k.

Před hospodou Zdeněk zastavil ani ne za 20 minut. Byla stejná jako před lety. Stejně oprejskaná. Stejně to před ní smrdělo. Smrdutá hospoda pět metrů před vchod. Zvratky a chcanky. Pivní pach. Dobře věděl, že stavět zrovna tímhle autem před vesnickou hospodou je nerozum.

Ale bylo mu to jedno.

No tak to poškrábou. Pochčijou. Ukradnou?

K baráku je to deset minut pěšky.

Do mírnýho kopce a klíče s prachama má u sebe.

Je to jedno. Pojištěněj je.

Dvířka auta měkce zaklapla. Uviděl, že stojí ani ne deset metrů za traktorem. Zadek traktoru na něj vykoukl. Mlhou, co se před hospodou válela.

Slovo chuchvalce na tu mlhu sedělo naprosto přesně.

Tady se to vůbec nezměnilo.

Možná jinej typ traktoru, ale stroj odstavenej přímo před hospodou jako vždycky předtím.

Nejspíš tam uvnitř budou sedět ty samý lidi jako před léty, když sem ve dvacíti chodil s kámošema na pivo.

Jestli ne stejný ksichty, tak stejný typy ksichtů.

Děti rodičů.

Nic proti nim. On má svoje, oni mají svoje. Natolik byl už chytrej, spíš poučenej životem, že dobře věděl. Ne, není opravdu moc velkej rozdíl v osobní pohodě, neodvislý podle toho, čím se do hospody přijede a jestli má člověk na nohou polobotky za patnáct, nebo holínky s ohrnutejma koncema a nahnědlým plyšem ven.

A jak vlastně vypadá či snad jak inteligentní má výraz v ksichtě.

Perfektně oholenej a navoněnej nějakým bídným špricem za pár táců?

To je všechno subjektivní.

Vlastně co?

Vždyť subjektivní, to je právě to objektivní.

Někdy dobře voholená bída pod kůží se skrejvá.

A pak stejně vyleze.

Navoněnej prd.

Zdeněk neodsuzoval místní předem.

Ale přece jen…

Hlavně žádná projekce jeho do nich a naopak.

Nejel sem přece dělat problémy, tak ho Oni tady taky snad nechaj bejt. I to jeho auto.

Tady byli lidi vždycky trochu nerudný.

Bůh to sem házel posraným navrch.

Podivný životy sem naděloval plnejma hrstma.

Jestli teda ruce bůh vlastně má.

Metafyzicky samozřejmě.

Už tehdy, před lety, jim tady auta s pražskou značkou pochcali místní. Když sem chodil před lety. Skoro čtvrt století to bude.

Ale tady opravdu.

Jako by čas stál.

Jsou aspoň nějaký trvalý jistoty a místa.

Kde podělaným je to věčně navrch.

Tedy maximálně se to zopákne. Že mu auto znečistí.

Když zaparkovaný je za traktorem.

Možná, že místní zemědělec i schválně do čumáku dravý ryby. Ťukne.

Bylo to Zdeňkovi fakt fuk. Ale přece jen.

Sedlo to na něj. Ta chvíle, ten okamžik.

Vzpomínky.

To místo tady.

Ale i celej plus minus rok zpátky.

Franc je pryč a ten letošní druhej rozchod ho přece jen vzal. Zdeněk měl ji docela rád. A taky si na ni samozřejmě především zvykl.
Věděl, i kdy má ta holčina narozeniny.

Usmál se, jak se starosti, jestli tohle opravdový starosti jsou. Místem, kde se člověk nachází, mění. Jak se myšlení přizpůsobuje tomu, kde zrovna stojí a dejchá.

Bože, tady to ale smrdí.

Dostane to myšlení snad tou mlhou tady i takovou jinou faleš.

Než v prosvětleným městě.

V Praze mu na auto hlídaný. Na parkovišti nikdo ani neučurnul. To tedy ani náhodou. Ale tupej výraz černýho šerifa, kterej jim ve firmě auta hlídal.

Zkrátka.

Taky nic moc Sofokles.

Měl sice uniformu, ale mohl zrovna tak sedět tady na tom traktorovým sedátku a volat kucí, dáme ruma!

Pasoval by sem.

Ale nic proti traktoristům.

Černejm šerifům.

Lidem.

Kteří bratry snad si jsou.

To se jen myšlenky hlavou honí.

Těm neporučíš a často za ně ani neručíš.

Asociace prostě běží a Zdeněk stoupá ke dveřím hospody po schůdkách. Nemá cenu bejt sám před sebou pokrytec.

Lidi tady už předem neměl Zdeněk prostě rád.

Stoupal po schodech nahoru k vchodu, kde byl opřenej zevnitř jeden, kterej už měl dost.

Bylo šest večer. Takže vzhledem k tomu, že se tady chlastá od tří čtyř odpoledne. Nárok měl. Jestli prokládal kořalkou a že nejspíš prokládal.

Tak určitě.

Má nárok bejt vláčnej.

A po rachotě zchlastanej.

Nemáš cigáro? Na něj ten ožralej chlap. Opřenej zádama o veřeje zevnitř.

Úplnej Cary Grant v takovým chudším vydání.

Ksichty si sice vybíraj lidi, ale někdy se to zkrátka poplete.

Rysy v tváři zbroušený životem.

Do ostrejch hran.

Zvláště ta brada.

Tam se ty rysy se vlejvaly do řeky obličeje.

Úplnej Cary.

Nemám. Popravdě odpověděl Zdeněk.

Tak si polib prdel. Byla odpověď.

Takový místní.

Dobrý den.

Tedy strčil Zdeněk do dalších dveří. Ze kterých se na něj už vyvalil cigaretovej dým, pach piva, potu. Hospodskej hluk, hemžení slov, pokřiků, skřípot vzniklej posouváním židlí po podlaze snad dřevěný, někde taky pokrytý linem.

Lidi tam seděli ohlí nad půlitrama. Některý měli čepice, některý pomačkaný klobouky. Někteří byli takzvaně prostovlasí, tedy jim každému vlas trčel jinak. Takový trsy vlasů to byly u těch, který neměli čepice, klobouky a nebyli plešatý. Těch byla tak polovina. Zpocený.

Nebyl to věru žádný klub mladých a perspektivních.

V rohu svítila přes kouř televize.

Barevná ovšem a plazma.

To, když sem jezdil před dvaceti lety, nebejvalo. To byla černobílá, ale stejně ji nikdo nesledoval. Jenom do ní čuměl. Spíš skrz ni. Stejně jako dneska.

Byl čas nějakejch zpráv, to je tady nezajímalo. Byli sevření horama, svejma starostma, který určitě nebyly malý a neopravdový. Koupali se v chlastu. Aby uplavali.

Někam. Před dvaceti lety stejně jako teď.

Na svejch podivnejch lodích.

Zejtra zase naskáčou do traktorů, vemou motyky, většina z nich ovšem vletí do polorozpadlejch aut a pojedou dvacet kiláků do města s ranním chlastem v krvi.

Do fabrik.

Šel mezi nima, některý, ty, který šli na záchod, si ho prohlíželi tupejma podlitejma očima. Musel se jim vyhýbat.

Všechny zdravil.

Samozřejmě.

Byl totiž slušnej.

Franc by řekl. Předposranej.

Je pravda.

Že.

Taky se jich trochu bál.

Co si dáte, pane? Zeptala se ho výčepní. Tak třicet až čtyřicet, opřená rukama o plechovej pult s pípou. Na pípě samolepka Marlboro. Ta tu taky nebejvala.

Ale to pane ho probralo spíš než ta samolepka. Předtím si pár vteřin připadal jak někde. Někde, kde zkrátka ani bejt nechtěl, kde se necítil vůbec, ale ani trochu. Dobře. Z těch lidí totiž přes tu jejich evidentní ubohost sálala nějaká prostá živočišná síla.

Ta mu chyběla.

Sám věděl nejlíp.

On totiž jenom jel někam na chalupu, kterou mohl prodat, nevěděl, jestli prodá, uklízet, vyvětrat nebo čert ví. Co tam vlastně jel dělat, a kdyby to věděl, stejně by to dělat nemusel.

Uvnitř ale věděl, že sem stejně jede kvůli něčemu úplně jinýmu. Co zrálo, až nazrálo, a co se prostě stane. To si jen tak pro sebe cedníkoval svoje vlastní myšlenky. Až mu z toho vycházelo vlastně něco jinýho. Takovej už Zdeněk prostě byl.

Nazrálo, až se prostě stane?

Zatímco tyhle týpci sehlí nad špinavým sklem se žlutým alkoholem a povadlou pěnou na svejch zflikovanejch kánoích ztékali svoje peřeje.

Byli to válečníci každodenního boje. Tedy zocelení.

A snad.

Jim to dávalo sílu.

Přežít.

Cejtil to tak.

Styděl se za svůj ohoz a káru před barákem, když před chvílí jim to dost možná právě tak to samý chtěl nechat sežrat.

Původně chtěl jenom ty cigára.

Změnil názor.

Nějak s ním ta situace, to místo, do kterýho vplul jak z jiný planety, zacloumala.

Doslova.

Sednul si poblíž pípy.

Dejte mi cigarety. Měli jedny. Tu značku neznal.

Ale marlbora to teda určitě nebyly.

A…, ještě dodal, když se koukal na tu jemu zcela neznámou značku cigaret.

A? Výčepní k němu.

Panáka vodky.

Ráno myslel, že mu pukne hlava.

Ležel na plyšovým starožitným…

Na něčem plyšovým.

Kraťoučký plyšový štětičky přejížděl dlaní ruky. Pomalu se rozkoukával.

Na ruce hodinky.

1.37?

Ne, 13.37 je správně. Protože venku světlo. Odpoledne teda určitě.

Seznal Zdeněk.

Že.

Byl v přízemí svýho baráku.

Do prdele. Posadil se, ale rychle si zase musel lehnout, jak se mu zatočila hlava. Taky nedobře od žaludku se mu udělalo. Zle. Málem to ze sebe vyhodil na ten červenej plyš.

Do prdele.

V krbu se ještě trochu kouřilo z pohasínajících uhlíků.

Tak teda dorazil, kam měl, ale sám nemohl. Nemohl se sem přece dostat sám, dyť byl na prach.

Okno jak hrom. V krbu zapáleno bylo. Byť už dohořívalo.

Okamžitě si šáhl na prkenici do saka.

Byla tam.

Roztřepanou rukou ji otevřel.

Byla plná. Prachy ani kreditky nechyběly.

Potácivě vstal.

V náprsní kapse semišový bundy měl i svýho malýho lugera pro všechny případy.

Hezky pěkně pospával ten luger v kapsičce do podšívky všitý.

Francova škola.

To musíš mít. Říkával Franc. Co kdyby tě někdo někde nasral nebo ty někoho a on šel po tobě?

Proč by to dělal, ptal se tehdy Zdeněk.

Děláš byznys, vole. Byznys, kde jsou slušný prachy, jestli sis nevšiml. Franc na něj koukal tehdy jak na vola.

Tak si Zdeněk tedy koupil.

Malou zbraň.

Odečetl z daní. Nikdy z ní nevystřelil. Na člověka.

Byl zkrátka zas o něco větší. Velkej kluk.

S tou zbraní.

Spokojeně ho poplácal pravačkou. Lugera. Určitej pocit, kterej neuměl Zdeněk přesně definovat. Mu ten kov, když se ho dotkl. Určitě dával.

Ptal se tehdy France. A ty bys střílel? Teda, kdybys musel.

Franc se na něj podíval takovým způsobem. Že se Zdeněk dál neptal.

Jo, Franc byl ten typ, kterej by neváhal.

Někdy si Zdeněk říkal, že ve Francovi je něco, co ho dělá opravdovským střelcem, ještě než by ostatní vycítili vůbec nějaký riziko. Než by pomysleli… Byli v tomhle jiný. Zdeněk a Franc. Ale klapalo jim to spolu.

Léta.

Střetli se vlastně zásadně jen jednou. Jinak se doplňovali optimálně. Taky se obklopili schopnejma lidma. Teda spíš Franc je obklopil, ale firmě to rozhodně prospívalo. Až si někdy, pak čím dál častěji, Zdeněk říkával, že Franc je ten hlavní tahoun, i když jeli fifty fifty.

Byli přece přátelé.

Ta hádka tenkrát.

To když chtěl kovový protézy Franc měnit za bůhví co a cukrovat tím pomalu celou zeměkouli.

Zbraně, Zdeňku! Skoro křičel.

Součástky zbraní, Zdeňku!

Jsme země s tradicí, Zdeňku!

Tady se to dá všechno zařídit!

Zdeňku, kurva!

Vždyť nám to přece, Franci, stačí, říkal tehdy Zdeněk.

Kyčle? Franc kroutil hlavou, jako kdyby omylem zakopl.

O vola.

Na jasně, Franci, já ti rozumím. Ale kyčle? Ty jsou a budou. Vždycky potřeba.

A jsme čistý!

Pro sebe si tenkrát Zdeněk říkal. Jo, to je můj smysl tady v tomhle podniku. Bejt ten, co má nohu na brzdě.

Předposranej. Řekl si pro sebe tenkrát Franc. Jako koneckonců dost často. Ale jen v  duchu. Pro blaho byznysu, aby byl klid.

Zdeněk tak tenkrát jen protočil oči kamsi vzhůru, ale tím to skončilo.

Už se k tomu nikdy nevraceli.

Pro Zdeňka to bylo uzavřený.

Uzavřený?

Zdeněk vykoukl z okna. Zamlženýho, ale ani ne zaprášenýho.

Velký dubový vrata byly zavřený a uvnitř na trávníku, trochu zanedbaným, ale na podzim ještě střiženým, pravda. Stálo i porsche.

Kurva.

Vydechl úlevou. Byl na svoje věci přece jen dost fixovanej.

Hodný lidi.

Asi jsem jim křivdil.

Na první pohled vypadali…

Vidláci.

No nic, vrátil se do horizontální polohy, otočil se na bok, přetáhl přes sebe trochu zatuchlej přehoz. Přece jen. V baráku se léta netopilo, nevětralo.

A zima venku už byla.

Od krbu šlo ale ještě slušný teplo.

Musel to bejt slušnej mejdan. Brumlal si pro sebe a zavrtával se víc do přehozu s třásněma. Mexickej nebo jakej vzor na tom plyši. Matka na to byla.

Ještě pravý rameno přikrčit. Strčit pod látku.

Jo, hodný, slušný lidi.

Hodili mě sem.

No tak jsem je asi pohostil.

Třeba to tu nebude tak špatný.

A?

Teda žádný ztráty. Dobře to dopadlo.

Jenom jsem se ožral jak prase.

Jenom.

Takže co?

Znova usnul.

Nikam totiž nespěchal a ani nemusel.

Ten první večer po příjezdu na vesnici Zdeněk. Co vešel do tý zadýmený. Vesměs proholínkovaný místnosti. Nepostřehl dvě poněkud dost se od okolí lišící figury.

Jednak.

Pro dým, který i kuřákovi po vejití na chvíli nekompromisně přivřel oči. Ale taky, že seděli ti dva muži. V rozích místnosti na koncích diagonály. Osamoceně v rozích krčmy.

První z nich byl Robert. U stolu sám. S  n i m a by ani neseděl. I když některý mu házeli, když byl malej, míč. A byl jeden z nich. Vypadal jako typickej vesnickej floutek, kterej by rád vypadal ještě floutkovitějš, ale provinčnost z něj byla cítit, kdyby tedy někdo chtěl nosem natáhnout, a že nechtěl, na honů sto. Černý koženkový sako s nadělanejma vycpávkama. Boty, který u něj neseděly k ničemu a daly se v jeho případě snad charakterizovat tak, že to byl výhodný kup, takže je koupil a pak i nandal. Kalhoty, jejich konce, měl skoro nad ponožky. Na těle, sporým, ale který nepostrádalo svalstvo, pak tričko - značka. Když ta značka překrývala celý hrudník. Aby majitel dal najevo, co vlastně a komu? Že na to má? Proboha, na co?

Tady stejně nebylo komu co sdělovat.

Pro jiný pak, ale ty tu rozhodně neseděli, že je tak blbej, že má na to, aby si sehnal něco s nápisem.

Velkej rozdíl od porsche?

Od těch, který potřebujou dravý ryby na vození svejch zadků?

Svět bude nejspíš jedna velká liga. Společná.

Na stole pak, ten maník, před sebou cigarety Marlboro, ze kterejch takovým zvláštním poklepem vystřeloval přímo do pusy, svý, když potřeboval, cigáro. Pak nedbale zapaloval. Rádoby. Křeč v tom jeho chování totiž byla. Pleť měl pobledlou. Na čele akné. Uhry, který tam nejspíš vzhledem k věku. Neměly už dávno bejt.

Let asi dvacet. Pocukával si nohou do nějakýho taktu, co mu dost možná běžel hlavou. Koukal na televizi, spíš skrz jako všichni kolem, někam do dáli.

Do zdi.

Ve tváři výraz – mám na víc, sem mezi tyhle hovada – vás –
nepatřím.

Pustili ho z basy před ani ne měsícem.

Loupežný přepadení.

Jeden pobodanej.

Byli na něj dva. Ale Robert, tak to byl ten, kterej měl nůž.

A bodal.

Zisk z loupeže patnáct litrů.

Tomu chlapovi, co ho vzal kudlou, změnil žaludek na pětinu původního a střeva taky nebyly, co bejvaly dřív. Chlap od tý doby dost protejkal.

Patnáct litrů byl vejvar z toho lupu.

Děleno dvěma.

Dvě plný nádrže nafty do náklaďáku. Ne víc.

Ten, co byl tenkrát s Robertem, ještě seděl.

Ale bodal Robert. Venku už byl, protože slíbil advokátovi, že cokoliv a kdykoliv. Taky že kohokoliv.

Pro něj. Schopnej. Určitě!

Takže jen 5. Let. V krimu. Dobrá škola. Vopruz, ale dobrá škola. Robert, jestli kdy vůbec nějaký měl. Teď už teda fakt neměl. Zábrany.

Ztratil je zcela.

Advokát si ho našel před výlezem z basy. Robert kejvnul na schůzku. Ne snad pro slovo chlapa. Že slíbil, když ho to vyžraný hovado hájilo. Cejtil škváru.

Šanci.

Budoucnost.

Nebyl převychovanej, ale rozhodnutej. Zatvrzelej a zocelenej. Příště mě už nikdo nechytí.

Za dva dni měl schůzku, nevěděl, co to bude za kšeft. Advokát to označoval za životní šanci. Snad přímo použil i slovo ránu. Takže se Robertovi jeho nehezkej, nepříjemnej ksicht špičatej, liščí, poďobanej, kroutil do spokojenýho šklebu. Zejtra nebo pozejtří bude mít spicha s doktůrkem advokátským.

Nějak už to do tý schůzky, tady v týhle prdeli, támhle za kopcem u rodičů, který dřeli jako volové, vodbydlí. Pro sebe si řekl. Jako vůl a kráva dřou, volové. Fotr chlastá jako v době, když se dobejval jeho sestřičce do kalhotek. Pořád stejně nalitej. Prej, lidi říkali. Vypitá lopata mávající hnojem od krávy za barákem. Matka sedřená. Bejval někdy i vtipnej. Na lokální úrovni. Robert. Myslel na rodiče, že.

Kráva a vůl, protože už dávno bejk bez koulí. Ani ty prosáklý hanáckou vodkou, otcova oblíbená, koule v trenkách. Jistě už tatík neměl. Nechal je dávno za sebou, nohavicema vytrousil. Na polích s motyčkama. Jeho rodiče byli jedni z mála tady, který fakt měli políčko, a tam bůhví co, Robertovi to bylo úplně jedno, pěstovali.

Žádnej vejvar.

Blbci.

Kráva a vůl. Bejk ani náhodou.

Úplně se nad tím přirovnáním zasmál. To on si to štěstíčko už jinak na oprati zkrotí.

Světu ukáže svoje zuby.

Liščí.

Nikdo mu nic nedal a nedá.

Tak si to prostě bude brát.

Dneska se tu přizmastí pivem. Tak do klidu, ne zas moc. Alkohol mu nic moc neříkal. Dneska se prospí a pak pojede za sestřičkou. Ta bydlí ve městě, dlouho ji neviděl. Často na ni myslel, když držel svýho ptáka v ruce. V base.

Měl ji rád, dá-li se to tak říct. Sám to nedovedl pojmenovat. Ale byla určitě jedinej člověk, ke kterýmu něco cítil. Dost možná víc než sám k sobě. Poprvé spolu spali ve dvanácti.

Zuzana.

Ze začátku se jí to asi nelíbilo, ale když jí dal párkrát do držky, tak se pak nějak uvolnila. Taky to byl on, kdo vzal otce klackem po hlavě, když jí ten šmatal v rozkroku. Vzala to teda za svý. Rozhodně se necejtila zneužívaná. Byla sice zkurvená doživotně pro normální život, ale pro Roberta měla stejně slabost. Vlastně o tom ani nepřemejšlela. Zkrátka to tak bylo.

Velkou slabost.

Vlastně největší. Znala dotek rtů jenom od něj. Žila jenom ten svůj život, neměla s čím srovnávat. Snad jenom do zadku jí to od něj trochu vadilo. Ze začátku určitě. Ale Robert dovedl prosadit svou.

A jinak?

Byl to brácha. Bála se ho? Milovala? Zmixovaný emoce, ale ona prostě neřešila. Takovou kombinaci jako u něj. U jinýho chlapa nikdy nenašla. Ostatní chlapi byli sračky. Robert byl tvrdej. Občas i něžnej, i když to určitě míň.

Ale!

Pro něj zkrátka cokoliv.

A taky kdykoliv.

Na druhý straně u zdi, ten samej večer, hospody. Seděl postarší chlapík. Tak šedesát. Plus minus. Prej bejvalej učitel nebo „tak něco“. Nezajímavej. Pro okolí rozhodně. Tady to nikdo moc nerozlišoval. Odkud a proč. Když se za ním šlo. Důrazněji ovšem. S takovým tím poplácáním až poboucháním do už ohlejch zad.

Učitel, protože nosil do hospody knížky a protože kterej vůl by to jinak dělal než učitel.

Učitelé přece čtou.

Vobouchanej na zádech od jejich tlap. Jim kupoval panáky.

Tak ho nechávali dejchat. Občas někomu dal vydělat na svý zahradě. Nikdo s ním nesedával. Ten blbec, jak ho tam jmenovali nejčastěji, si v hospodě opravdu četl.

Pil sám.

Dorejský se jmenoval. Původem snad Francouz. Nebo odněkud tam. Měl snad předky někde v cizině. Taky to říkali. V konzumu. A. Někdo to jednou v hospodě povídal. Prej že nějakej předek byl slavnej malíř nebo dělal obrázky někde ve Francii nebo Španělsku. Nebo tam někde, co je moře.

Dorejský bral prostředí, v němž seděl a který se k němu tak očividně nehodilo, jako něco, co asi musí bejt. A tak si řekl, že se mu to vlastně docela i líbí.

No co už jinýho měl dělat.

Doma v chalupě sám bejt nechtěl. Takhle byl aspoň každý večer s někým v místnosti. Bylo tam světlo. Bylo tam teplo. Mohl si tam číst. Pít pivo.

Každej den.

Hlavně číst.

Číst a snít.

Sedm, osm piv. Nikdy kořalka.

Pak zaklapl knihu a odšoural se z hospody.

Ten večer zrovna četl Nietzscheho.

Už asi půl roku ho nosil sebou do hospody.

Už asi půl roku intenzivně přemejšlel, jestli byl Nietzsche genius, nebo ne.

Půl roku. To je asi tak, že přemejšlel tak tisíc desetistupňovejch piv.

Když se rozhlížel občas. Jak zvedl oči od paperbackový knihy, aby si odpočinuly. A viděl kolem to hemžení. Získával čím dál víc dojem. Ba přímo jistotu, že toho Nietzschemu hodně uniklo.

Docela možná, říkával si pan Dorejský. Uniklo mu o lidech to nejpodstatnější.

Asi to brzy odložím. Říkal si pan Dorejský zrovna ten večer, co vešel Zdeněk. Tu už dost ohmatanou knihu.

Budu si tu číst Rusy.

A k tomu koukat chvílema kolem sebe.

To bude destilát. Říkal si pod prošedivělej vous až na hruď spadající.

Rusové tady. Přímo v zahliněný podstatě existence venkovskejch
lidí.

Dorejskýmu ty lidi nevadili. Oni mu nerozuměli a jim on nevadil. Když se rvali, tak mezi sebou. A on je měl docela rád, dost možná si to spíš namlouval než opravdu. Ale docela jim držel palce v tom jejich žití.

Že by jim rozuměl.

Tak to nejspíš ne.

Tady nebylo čemu.

Rozumět.

Ale.

O jeho názor stejně nikdo nestál.

Na rozdíl od Nietzscheho.

Jehož názory byly jeden čas, spíš dýl už to je, dost braný.

A prej se to dokonce zas vrací.

Tak ten Dorejský viděl Zdeňka vcházet a viděl, jak ten nově příchozí do sebe začal házet vodku za vodkou. Ho zaujal ten muž, kterej do tý hospody tak zjevně nepatřil. Ale kterej se tak evidentně potřeboval ožrat. Pekelně ožrat, a k tomu rychle.

Navíc.

Chlap, kterej se asi zastavil. Jen tak na půli cesty někam. A vodka ho zdržela. Ten chlap nade vší pochybnost totiž c h t ě l bejt vodkou zdrženej!

Skosenej do bezvědomí.

Zaujal Dorejského značně. Bylo to novum ve zdejším lokále.

Nestávalo se často, že by někdo zvenčí a nemístní dorazil.

Jo, budu si číst Rusy, uzavřel ten večer pro sebe pan Dorejský. Zajímalo ho sice, jak ten nově příchozí dopadne.

Spíš kam spadne.

Ale měl už osmý.

Pivo desítku. Jiný tu kvůli ceně neměli.

A tak.

Zaklapl ohmatanou a na bocích už prošoupanou knihu.

A šel spát.

Den pro něj skončil.

Pan Dorejský měl sice v Praze několik činžáků. Ale bydlel radši v chalupě se zalátanou střechou. Říkával si pro sebe. Realita byla ale trochu jiná.

Dalo by se říct, že takhle byl úplně spokojenej. Měl ty svoje knížky a pivem připodlitým mozkem si vodil myšlenky podle potřeby.

Jednou Nietzsche. Pak třeba Masaryk nebo ty Rusové. Zeměpisný měl taky rád, i knížky o broucích čítával. A beatnici, to byla jeho parketa.

To byla parketa, kterou pro sebe Dorejský vysloveně leštil.

Spokojenej tedy zcela.

Je jedno, jestli si to namlouval, nebo to byla pravda.

Nebyl hlavně totiž rozhodně nespokojenej.

Zatím!

Nebyl k tomu totiž důvod.

Jakej by za to stál.

Udělal si to zkrátka Dorejský, že nespokojenej nebyl, i když důvody by se jistě našly.

A pak už vlastně. Když to přišlo.

Že by konkrétní, minimálně jeden důvod určitě byl.

Na nespokojenost měl sotva pár vteřin, ale to až za pár dní.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Don Trip.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.