Adolf Branald

Adolf  Branald byl prozaik, dramatik, autor literatury pro děti. Adolf Branald se narodil v Praze jako syn Richarda Branalda, herce, režiséra a dramatika a herečky Marie Branaldové. Dětství prožíval v Praze, Plzni a na cestách s rodiči, kteří vystupovali s činoherními, operetními a operními společnostmi. Adolf Branald maturoval na obchodní akademii v roce 1929. Po skončení vojenské služby prošel různými zaměstnáními. Pracoval jako praktikant v bance, obchodní zástupce, klavírista při němých filmech, vedoucí autodílny, prodavač v knihkupectví i reklamní pracovník. V roce 1936 nastoupil Branald u státních drah, kde mimo jiné pracoval jako telegrafista nebo výpravčí. V letech 1939 - 45 pracoval v Praze na Masarykově nádraží, kde se aktivně zúčastnil protiokupační ilegální činnosti. Po válce pracoval Branald jako tiskový referent na ministerstvu dopravy, poté v letech 1952 - 59 byl redaktorem nakladatelství Československý spisovatel. Od roku 1960 se věnoval jen své spisovatelské práci. V roce 1970 mu bylo zakázáno publikovat. Branaldovy literární začátky jsou spojeny s prací jeho otce. Již před válkou s ním psal divadelní hry pro ochotníky. Sám pak publikoval v novinách a časopisech.

Tisíc a jedno dobrodružství

Kniha obsahuje čtyři dobrodružné povídky o osudech českých lidí v dalekých krajích, ať již v 19. století v Americe, na ostrovech v Tichém oceánu nebo v indické džungli.

Zlaté srdce 1 – S rýčem a motykou

Příběh je založen na zápiscích českých vystěhovalců do Ameriky v v 19. století. S rýčem a motykou přichází roku 1853 na území Indiánů dvanáct českých rodin, aby svou prací získaly z dosud neobdělané půdy obživu a připravili sobě i svým dětem lepší budoucnost. Hlavním hrdinou povídky je tkadlec Martin Ráž, jehož zásluhou pochopí vystěhovalci nešťastný osud Indiánů. Od Čipevejů dostane Martin dostane dokonce přezdívku Zlaté srdce. Pak však dojde ke střetnutí se Siouxy. Martin chce vše vyřídit v klidu a jde k Indiánům neozbrojen. Osadnicí mají o něj strach a dojde k přestřelce, při které je Martin zasažen šípem a umírá.

Zlaté srdce 2 – S puškou a lasem

Druhá povídka, navazující na předchozí, se odehrává osmnáct let po smrti Martina Ráže. Jejím hlavním hrdinou je Martinův nejmladší syn Leopold Jefferson Ráž, který se rozhodne, že pomstí otcovu smrt. Uteče z domova a stane se vojákem americké armády. Brzy pozná tvrdost vojenského života, který si idealizoval. Roku 1874 se zúčastní potlačení vzpoury Šajenů a roku 1876 tažení proti siouxskému náčelníkovi Sedícímu býkovi, které skončilo zničením 7. kavalérie plukovníka Custera v bitvě u Little Bighornu. Tyto zážitky a následující masakry Indiánů jej natolik změní, že se vrací domů jako mírumilovný člověk se zlatým srdcem.

Rajské ostrovy

Povídka o Janu Málkovi, který s manželkou a dcerou odplul na Tahiti, protože se domníval, že se tam lépe uživí než doma v Čechách. Příliš se mu však nedaří, neuspěje s pěstováním kukuřice, manioku, kávy a vanilky. Když vytvoří v Papeete kolotoč, zničí mu ho cyklón. Odjede s rodinou na Fidži, odkud jsou vykázáni, protože nemají pracovní povolení. Na Novvých Hebridách jsou umístěni do karantény pro podezření z malárie a pak odsunuti na Novou Kaledonii, kde musí Jan Málek pracovat v zinkových dolech. Naštěstí brzy najde práci na dobytkářské farmě, kde se velmi dobře uplatní jako tesař,. Dostane proto nabídku dobře placené práce na stavbě hotelu v Nouméi. Pracuje zde jako tesař, truhlář, zedník a nakonec i jako malíř pokojů. Založí si firmu, má spoustu objednávek a vydělá si dost peněz na cestu domů.

Cukrovar v džungli

Jde o příběh inženýra Kavána, kterému je dáno za úkol postavit v co nejkratší době cukroval na okraji indické džungle, který si ve Škodových závodech v Plzni objednal pan Sardar Šamšer Singh z Amritsaru. Po moha problémech (vedro, deště, nemoci) Kaván úkol splní, protože ví, že splněná zakázka přinese další objednávky a tím i práci pro české i indické dělníky.

Adolf Branald

Tisíc a jedno dobrodružství

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Adolf Branald – heirs c/o DILIA, 2013

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-24-5

Obsah

Adolf Branald

ZLATÉ SRDCE 1

NA PALUBĚ „HAMONIE“

MISSISSIPPI - OTEC VOD

SETKÁNI S ČIPEVEJI

SNĚHOVÉ BOUŘE

SIOUXOVÉ

ZLATÉ SRDCE 2

LEOPOLD JEFFERSON RÁŽ

WAŠITA

SEDÍCÍ BÝK

BITVA NA LITTLE BIG HORNU

ZIMNÍ BOUŘE

NÁVRAT

RAJSKÉ OSTROVY

CUKROVAR V DŽUNGLI

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

ZLATÉ SRDCE 1

S rýčem, a motykou

NA PALUBĚ „HAMONIE“

Doba odplutí se přiblížila a ruch na pobřeží ještě vzrostl. Opozdilci se proplétali mezi hromadami uhlí, vlekli za sebou své rance, klopýtali o lana a řetězy a volali nahoru, na námořníky, ale ti měli teď plné ruce práce. Slabý vítr, vanoucí od moře, zesílil a rozvál přístavní cizokrajnou vůni: koření, dříví a sůl. Šeřilo se. Z domů smířlivě vystupovaly šedavé proužky kouře, brémští občané se chystali k spánku a ti tam, na lodi, se chystali na cestu do neznámých krajů.

A pan Herrmann nikde…

Čeští vystěhovalci stáli u lodního zábradlí a nedočkavě vyhlíželi, až se na nábřeží objeví muž v kostkovaném cestovním plášti, muž, který je odvezl z vlasti do německého přístavu Brém — a tady najednou zmizel.

„Co budeme dělat?“ vzdychla žena krejčího Slabihoudka a rozrušeně zatahala muže za šos cípatého kabátu. Ale krejčí Slabihoudek věřil, že „Hamonie“ bez pana Herrmanna do Ameriky neodpluje.

„Přijde. Uvidíš, že přijde!“

Námořníci už vytáhli lodní můstek, spojující plachetnici s nábřežím. Zazněl lodní zvon a „Hamonie“ vytáhla kotvu. Muži se nahrnuli k zábradlí a zoufale upínali zrak k nábřeží. Loď se začala vzdalovat od evropských břehů, mezera mezi jejím bokem a pobřežím rostla, bylo vidět temnou vodu, plnou odpadků, špíny a olejových skvrn.

„Podvodník!“ rozhodl krátce tkadlec Martin Ráž, obrátil se a odcházel do podpalubí, aby oznámil ženám, že od této chvíle jsou odkázáni sami na sebe.

Za ním, hlavy sklopené, mlčící a stísnění, šli ostatní. Jen krejčí neustále vrtěl hlavou, jako by nemohl uvěřit v tak velikou špatnost, a svěřoval mladému kováři Burdovi: „Ani nevíš, Jozífku, jaký je to hodný pán. Říkal, že mi ty šaty zaplatí hned, jak přijedeme do Ameriky. V dolarech. Samým zlatem že zaplatí…“

Kovář Burda neposlouchal, co mu krejčík říkal. Nemohl odtrhnout pohled od pobřeží, které se vzdalovalo. Ruce měl zaťaté v pěst a tak tu stál, nerozhodný a zavalený velikou touhou rozběhnout se, přeskočit zábradlí i celý šedozelený vodní lán a vrátit se zpátky, do opuštěné  kyšperské kovárničky u císařské silnice.

Dosud pluli ve vodách řeky Vesery, rozlévající se do moře širokým ústím. Za chvíli budou na širém moři. Daleko od Orlických hor, od vonících lesů, od českých polí, od lidí, které znali jako své bratry a sestry, daleko od všeho teplého a rodného…

Paluba byla téměř pustá. Všichni odešli do podpalubí. Jen několik německých vystěhovalců stálo ještě na špici lodi. Nespouštěli zrak z majáku, jehož štíhlá věž se zvolna ztrácela ve večerním šeru. Náhle zablýsklo světlo. Hlídač majáku rozžal signální lucerny a Němci vydechli. Poslední pozdrav. A jako na povel rozsvítilo se na nebi tisíce hvězd a světlo majáku se v tom zářivém zmatku ztrácelo.

Poslední racek, provázející loď, zamířil zpátky ke břehu.

Vlny se stávaly prudšími a přinášely slanou vůni moře. Ostrý vítr zpíval v ráhnech. Plachta pleskala o stožár.

„Pojď, Jozífku,“ řekla matka a uchopila syna za ruku. „Pojď, nebo tady vystojíš důlek. Dole na nás čekají.“

Kovář Burda, chlapík jako hora, poslechl jako vždy svou ráznou matku, odtrhl pohled od ztraceného už pobřeží a šel.

Několik olejových lamp v drátěných ochranných koších osvětlovalo jen matně nízkou prostoru, přeplněnou zamlklými lidmi.

Bylo zde nejen oněch dvanáct českých rodin, které do brémského přístavu vylákal nesvědomitý pan Herrmann, byli tu i Němci, Italové, Slovinci, Rusové a Rumuni, sami chudí lidé, odjíždějící do Ameriky jako do země zázraků. Byli zde odvážní muži, kteří se nedlouho předtím, v revolučním roce osmačtyřicátém, postavili na odpor krutovládám svých zemí v Paříži, ve Vídni, v Berlíně, v Praze. Prchali před policií, která jim byla neustále v patách.

Byli zde tkalci z Orlických hor, z Kyšperka, z Ústí a Čermné.

Všichni stísnění cizinou, mořem, prostředím, obavami - a přece zas s velkými nadějemi v rozkolísaných myslích, mladí i staří, a nejstarší z nich - tkadlec Janda.

Sedmdesátiletý muž opouštěl svou vlast nerad, ale dvacetiletý synek ho přemluvil. Stařec ví, že si na Nový svět nezvykne. Jede kvůli synovi. Neboť synův život začíná — jeho pomalu končí. Proto sedí strnule na svém ranci, tichá hromádka neštěstí.

Do podpalubí vstoupil mladý kovář s matkou.

„Mazánku - držíš se máminy sukně jako kluk!“ smávali se Jozífkovi lidé v Kyšperku, ale neměli pravdu. Jozífek se dokázal máminých sukní pustit - a potom se nebál ani vojáků. Před šesti lety mu vtiskla do rukou starou brokovnici po nebožtíku tátovi a řekla: „Běž, Jozífku, na pomoc Praze! Je tam revoluce proti panstvu. „ Jozífek odjel s Kyšpereckými a dorazili právě včas. Odešel z barikád poslední, ale dříve než odešel, potloukl pár Windisch- grátzových vojáků - prý pouze pažbou brokovnice, která mu přece jenom byla něco platná. Když se vrátil domů, čekali už na něho žandarmové a Jozífek Burda si poseděl v ústeckém vězení. Od té doby ho pan hejtman neměl rád, policajti mu šlapali na paty, a tak když přijel do Kyšperka pan Herrmann verbovat lidi pro Ameriku, řekla máma rázně: „Jozífku, prodáme chalupu a pojedem!“ Jozífek prodal kovárnu u císařské silnice, prodal i nářadí a zásobu podkováků, jenom starý perlík po tatínkovi vstrčil do rance - a jelo se.

Pak tu byl s nimi Martin Ráž se svou ženou Marií, s devítiletým chlapcem Vojtou a s malým, sotva ročním děťátkem, Poldíkem, kterého Marie Rážová chovala v náručí. Tkalcovské řemeslo je nestačilo uživit. Prodali starou chalupu a ještě starší tkalcovský stav a svěřili peníze panu Herrmannovi.

Tak se dal oklamat i Martin Ráž.

Všichni ho měli rádi. Poznali ho doma i za té dlouhé cesty vlakem, z Orlických hor do Prahy a z Prahy, přes neznámou německou zem, až do přístavu. Martin byl ještě mlád, něco přes třicet, ale měl za sebou hromádku zkušeností. Vojákoval ve Vídni, poznal kus světa, uměl německy, vyznal se v lidech. A dovedl pomoci.

Ti všichni, oba Jandové, kovář Jozífek a Martin Ráž, a potom ještě tkalci Hampl, Brůžek, Smiřický a Petrlík odcházeli se svými rodinami do Ameriky proto, že museli. Za chlebem.

Ale krejčí Slabihoudek odjíždět nemusel. Malý střízlík, neustále

všechny ujišťující, že skvělý pan Herrmann přijede nejbližší lodí za nimi, odjížděl do Ameriky s úmysly zcela jinými. Od těch dob, co přišel pan Herrmann se svými sladkými řečmi, bylo Slabihoudkovi Ostí nad Orlicí malé. Amerika byla ohromná a krejčí rád naslouchal vyprávění povídavého pána, který si dal u něho šít krásné šaty. Krejčí bral míru, stříhal a šil, a pan Herrmann zatím básnil o „úžasné Kalifornii, kde jenom kopneš krumpáčem do země a hned se vyvalí hrouda zlata“. Jindy zas hovořil o zemi svobody, kde „každý dostane tolik půdy, kolik jen chce, postaví srub, za rok má farmu a za dva roky je boháčem“. Cesta za bohatstvím začínala však docela jinak, než si ji všichni představovali,

Seděli v temném podpalubí na rancích, na bednách a dřevěných pryčnách, mlčeli a vzpomínali na domov. V koutě plakaly malé děti. V jiném koutě zkoušel někdo hrát na housle, ale loď se kymácela a muž toho nechal. Bylo slyšet vlny bijící do lodních boků.

„Co budeme dělat?“ zašeptal starý Janda.

Žena krejčího Slabihoudka se rozplakala. Marie Rážová, sedící s děckem v náručí vedle ní, sevřela jí povzbudivě rameno. A pak se v tom velikém, společném koutě, který si v podpalubí vybrali, přitiskli ještě blíže k sobě. Byli bezradní.

První se ozval Martin Ráž.

„Herrmann nás hanebně oklamal. S tím už se musíme smířit. Slíbil nás doprovodit do Baltimore. Tam se máme dovědět o svém novém domově. Ptal jsem se kapitána. Nezná Herrmanna, ale za přeplavbu dostal zaplaceno. Podvodníkovi šlo o to, abychom zmizeli z Evropy. Ted nás má z krku. Peníze, které jsme mu svěřili na nákup pozemků, už neuvidíme.“ Slabihoudková hlasitě vzlykala a nic nepomáhalo krejčího domlouvání. Tiskla k sobě šestiletou dcerku Justýnku, hladila její plavé copánky a vyčítala: „Já jsem tě varovala, Slabihoudku! Teď nás máš všechny na svědomí. Ach ty můj svátý Floriáne, patrone nad vodou a ohněm, oroduj za nás… “

„Počkejte s tím orodováním ještě pár dní,“ řekl klidně Martin Ráž. „Máme před sebou dlouhou cestu, jistě nás něco napadne. Všichni jsme na tom stejně. Když budeme držet dohromady - dokážeme víc než pláčem a naříkáním.“

Žena se utišila, ale nešťastný Slabihoudek rozdmýchal brzy nový nářek, neboť vytáhl z kapsy zmuchlaný kus papíru a začal ohnivě bránit pana Herrmanna: „Žádné strachy, lidičky! V Americe je ráj. Poslyšte, co o tom praví Veliký průvodce vystěhovalců neboli Zahrada světa. Tady je jasně psáno: Zemí zaslíbenou je krajina, jež, počínajíc při úpatí Alleghan, rozprostírá se velkolepě až přes širé prérie a mohutné řeky, nádherná jezera a vznešené hory, až tam, kde příliv a odliv Tichého oceánu celují zlatisté břehy Eldoráda. - Slyšíte, lidičky. Eldoráda! To znamená pouhopouhé zlato, čisté zlato. „

Mlčeli, okouzleni tajemnými slovy, za nimiž se skrývaly veliké přísliby.

Nevěděli ještě, že Alleghany jsou zlé hory, které musí přejít, aby se dostali do roviny. Neznali nebezpečí, které skrývá rozsáhlá prérie, křižovaná karavanami odvážných průkopníků. Jedou na nákladních vozech, pokrytých plachtami a tažených několika páry volů, zvolna se sunou po silnicích, a pak, když silnice končí, už jenom cestou necestou, přes pustinu, kde číhají Komančové, hlad, chřestýš v trá-vě…

Ještě nevěděli, jak hrozně rozsáhlá je zaslíbená země, kde sice vládne svoboda, ale také zákon silnějšího. Kde každý musí dobývat chléb v neustálém napětí, v jedné ruce motyku, v druhé pušku. A k těm zlatistým břehům Eldoráda, o němž tak nadšeně mluvil Slabihoudek, je z amerického přístavu Baltimore několik tisíc mil.

Kovářka je vyburcovala k střízlivému přemýšlení.

„Kdyby nebylo těch zatracených policajtů - seděla bych v našem milém Kyšperku až do smrti. Nevěřím tvé vychvalované Americe, Slabihoudku, slyšíš? Nevěřím. To spíš věřím písničce, která se u nás o Americe zpívá - a jestli jsi ji neslyšel - tak si poslechni.“

A kovářka se rozezpívala rázným, zvučným hlasem:

„Lidičky, poslyšte směšné zpívání, jak se mají páni Amerikáni.

V samé lahodě žijí a čtveračí, neb jim z nebe padá, co hrdlo ráčí.

Mnozí jsou vrtkaví, netrpěliví, že tady mají jen špinavě být živi.

Mají sto chuti jít do Ameriky, tam prý že na stromech rostou

knedlíky.

Prasata tam rostou zrovna pečený, lítají holubi, ptáci smažený,

buchty, koláče, samo se peče, káva jim do huby po žlábkách teče.

Amerikán nesmí být lenošivý, nebo jsou tam od práce jako zde

živi.

Kdo dělat nechce, ať je to kdo chce, darmo se nenají ani

v Americe“

„Schön, Mutter,“ ozvalo se za kovářčinými zády, když dozpívala, a po vrzajících schůdkách sestupoval kapitán, vysoký, ramenatý Němec s načechraným námořnickým vousem. Pochválil kovářku za pěkný zpěv, prošel podpalubím, prohodil slovo, pohladil dítě, přesvědčil se, zda je vše v pořádku, a udílel německým krajanům rady: „Pozor na světlo! Požár na širém moři znamená smrt pro nás všechny. Ráno zazvoní zvon. Přijdete na palubu. Dostanete kávu a chléb. Dobrou noc, Kinder!“

Němečtí vystěhovalci vysvětlili svým druhům kapitánovy příkazy. Přece je zde s nimi někdo, kdo pečuje o jejich osud - až do amerického přístavu Baltimore. Pak se už musí spolehnout sami na sebe.

„Kolébá se!“ vykřikl náhle kovář Jozífek a všichni překvapeně strnuli. Loď se široce rozkolébala. Teprve nyní měli pocit, že ztratili pod nohama pevnou půdu a že se kdesi pod nimi rozevřela hrozivá hlubina. Do podpalubí sestoupil námořník, a když spatřil úžas na jejich tvářích, usmál se a řekl německy: „Jsme na moři. Loď opustila vody Vesery. Zvyknete si. Já jsem si také zvykl, vidíte, a jsem už na moři třicet let.“

Oplatili mu úsměv a námořník je dobře upozornil: „Je devět, Každá loď má své zákony. Teď musíte spát. Slyšíte - všichni spát!“

„Spát na komando - jíst na komando - ještě že jsem si směla bez komanda zazpívat, ” bručela kovářka.

Uléhali na tvrdé pryčny, přikrývali se kabátem, pod hlavu podsunuli ranec, ale usnout nemohli, neboť zde bylo horko k zadušení.

Horší než horko byl však ošklivý houpavý pocit, který ještě zesílil, když se položili naznak. A přece hlasy zvolna umlkaly, neboť byli unaveni a oči se samy zavíraly.

Ještě nikdy se jim nezdála noc tak dlouhá. Neodvážili by se vstát. Nevěděli by patrně vůbec, že už je bílý den, ale náhle zazněl nad nimi hluk a dunění těžkých kroků. Padací dvířka, vedoucí na palubu, se otevřela, shora sem padlo veselé jitřní světlo a zazněly hlasy námořníků. S novou odvahou vystupovali na palubu, v rukou kamenné hrnky, plecháče a porcelánové koflíky. Sotva vystoupili — zůstali omráčeni stát uprostřed paluby.

Všude kolem nich rozprostírala se širá vodní pláň a hrůza z té strašné spousty vod vyrazila jim na chvíli dech z hrudi. Raději se rychle vraceli pohledem k lodi, k pevnému místu, hleděli na kotouče lan a na kapitánský můstek, nebo ještě výše, k ráhnoví, kde se nadouvaly mocné plachty, do nichž se opíral silný vítr.

Ještě se neodvážili učinit krok vpřed, ale už je námořníci řadili, byla cítit povzbudivá vůně kávy a dech se jim opět vrátil do prsou.

Začali si zvykat.

„Hamonie“ byla malá plachetní loď a vozila přes Atlantský oceán nejen lidi, ale také zboží. Vystěhovalci se museli spokojit prostorem mezi sudy, bednami a žoky, které posílala Evropa do Ameriky. Deset neděl museli vydržet v temném podpalubí staré lodi, kde po stěnách tekly potůčky vody a kde za studených dnů a nocí nebyla ani kamna, aby si lidé mohli zahřát zkřehlé ruce. Za prudkých bouří zatarasili námořníci dveře do podpalubí. Nikdo nesměl nahoru; mohl být smeten vlnami do moře.

V podpalubí bylo však k zalknutí a všude plno špíny. Lidé vyškrabovali kouskem dřeva hmyz ze záhybů košile. Z nečistoty vznikaly ošklivé nemoci. Za bouře bylo slyšet nářek jedni plakali, druzí se modlili, a v tom zmatku padaly s polic uvolněné rance, drobný majeteček byl prudkými pohyby lodi rozmetán do všech koutů, uvolněné bedny a sudy klouzaly skřípavě mezi polekanými lidmi a loď se nepřestávala děsivě houpat, vznášet, padat do propastných hlubin…

Strava byla špatná, maso přesolené, voda odměřována po doušcích.

Ještě že kapitán byl laskavý. Osudy vystěhovalců mu byly známé - a on už vyvezl z Evropy do Ameriky plné lodi lidské bídy.

„Za to solené maso nemohu, děti. Majitel lodi chce hodně vydělat. Ale uvaříme vám alespoň dobrou kávu - chcete?“

Bez kapitána by cesta bývala mnohem, mnohem horší. Na jiných lodích umírali po tuctech. Nemocí i steskem.

Po bouřlivém počátku nastala řada suchých podzimních dnů a cesta rychle ubíhala. Břeh Nového světa se blížil a s ním i jejich starosti, a nikdo z Čechů dosud nevěděl, co si počne. Ani Martin Ráž, stojící celé hodiny na lodní zádi a pozorující zadumaně světlou rýhu, kterou za sebou nechávala „Hamonie“ v modrozelené hladině oceánu.

Až jednou přivedl Jozífek německého vystěhovalce, s kterým se v podpalubí spřátelil.

„Vezmou nás s sebou!“ hlásil vesele Rážovi.

„Kam?“ zeptal se německy Martin Ráž a podal novému příteli ruku. Hans Schöffler se narodil v Mnichově, ale pracoval na železničních stavbách v celém Německu. Byl to mladý, rozložitý muž, s tváří do bronzova opálenou, s plavým knírem a dětsky modrýma očima. Na první pohled se dalo věřit všemu, co vyprávěl.

„Amerikáni stavějí železnice tak rychle, jako když pavouk přede síť. Práce je dobře placena. Odešlo tam už hodně mých přátel. Nedávno psal Johann Wolter: Přijeď a přivez s sebou celou partu, s kterou jsme pracovali na berlínsko-hamburské dráze. Wolter říká, že je to práce někdy až moc veselá. Pokládají kolejnice v prérii, odříznutí od světa, rvou se s Indiány a shánějí si potravu. V poslední době prý se hodně zlepšilo. Už nemusí jíst každý den bizoní maso. Mají už taky máslo a čerstvou vodu - a každý se snaží hodno pracovat, aby rychle ušetřil dolary na nákup půdy, nářadí a dobytka. Johann chce odejít do Minnesoty a založit si tam farmu.“

„Myslíte, že by se našla práce i pro nás?“ zeptal se Martin Ráž.

„Určitě. Každý tam dostal práci. Bude trvat ještě mnoho let, než se spojí východ se západem. Nás je jen třicet, sami to nepostavíme.“ Hans Schöffler se zasmál, vzal Ráže pod paží a vedl ho do závětří, kde usedli na kotouče lan.

„Vedu naše lidi za Johannem, do města Dubuque. Leží na Mississippi, na největší řece v Americe a snad i na světě. Ještě ji ani celou neprozkoumali. V Dubuque trať zatím končí. Pak vyrazíme do prérie, přes Yonu, Nebrasku a Wyomink do Kalifornie.“

„Jak všechno znáte!“ obdivoval Ráž Schöfflerovy znalosti. Němec se usmál a vytáhl z kapsy ohmatané papíry.

„Johann mi poslal mapy. Sám je kreslil. Tady máte celý kraj jako na dlani. Sedával jsem nad těmi mapami mnoho večerů. Mohu vás dovést pěšky až do Dubuque, chcete?“

Martin Ráž svolal společnou poradu Němců s Čechy. Radil českým vystěhovalcům upřímně, aby se připojili k Schöfflerově výpravě.

„Kdo z nás zná Ameriku? Nikdo. Co si počneme, až vystoupíme v Baltimore na břeh? Kam půjdeme?“

Krejčí Slabihoudek vyskočil na pryčnu a pisklavým hlasem zvolal:

„Kam půjdeme? Kam šli ostatní. Amerika je země blahobytu, tam je, panečku, o lidi velká nouze. Uvidíte, že pan Herrmann nelhal.“

„Mlč, Slabihoudku!“ řekl tvrdě kovář a stáhl krejčího z pryčny.

„Nechci zůstat na stavbě až do smrti,“ vysvětloval Martin Ráž.

„Jen co se rozhlédneme, jen co si vyděláme dolary na dobytek, na vůz, na nářadí. Potom se vydáme na cestu do prérie a začneme hospodařit. Nejdříve musíme znát kraj a lidi. Rozumíš, Slabihoudku? „

Nechtěl rozumět. Krejčí si prostě umínil, že půjde vyšlapanou cestou, jak mu ji nepoctivý agent vymaloval.

„Nejedu do Ameriky proto, abych se dřel někde v poušti s krumpáčem,“ vykřikl vzdorovitě a hlas mu přeskočil. „To jsem mohl zůstat doma a měl jsem se lip. Daleko lip!“

Na tom bylo hodně pravdy, a proto se Slabihoudkovi podařilo zviklat několik mladých vystěhovalců.

Češi se rozdělili na dvě skupiny.

Většina pojede s Rážem do Dubuque. Také kovářka se synem a oba Jandové.

K Slabihoudkovi se přidalo pět svobodných tkalců, toužících po dobrodružství. Kam půjdou, ještě nevědí, ale teď chodí pyšně po palubě, hlavu vztyčenou a vysmívají se pošetilcům, kteří jedou do Nového světa proto, aby kopali někde s motykou na trati…

Oni budou kopat taky - ale něco jiného. Zlato. Dostanou se až do Kalifornie, do nejkrásnějšího místa na světě, a kdyby měli jít pěšky přes celou prérii. Co je to vlastně prérie? Veliká louka. Hadi? To známe, nebojíme se. Indiáni? Koupíme flinty a stačí vystřelit - utečou.

Tak prostě a dětinsky si všechno malují. Sedí neustále pohromadě, mají už v podpalubí vlastní kout a ještě pozdě do noci je slyšet Slabihoudkův vzrušený šepot, z něhož vyrážejí slova: Eldorádo, zlato, pan Herrmann.

A potom, když všichni usnou, je slyšet pláč. Slabihoudková svému muži nevěří a má strach z toho nejistého Eldoráda a šla by raději s Martinem Rážem.

Svár velkých nemá vliv na přátelství malých.

Jako jindy sedává Rážův Vojta s malou Justýnkou Slabihoudkovou v závětří, za kotouči mohutných lodních lan. Když se dosyta vynadívají na delfíny, plující v širokých ladných obloucích kolem lodi, ukryjí se v „pokojíčku“, jak říká Justýnka jejich koutku mezi lany, bednami a starým vyřazeným vratidlem. Vojta vypravuje o podivné zemi, kam jedou. Devítiletý chlapec sám toho moc neví, a to, co ví, si patřičně přikrášlí, ale Justýnce je šest roků, má velikánské, černé oči, kterými zbožně hledí na moudrého Vojtu, a její obdiv dělá Vojtovi náramně dobře. Vypravuje:

„Jsou tam mouřenínové. Jsou celí černí. A potom Indiáni. Ti jsou zase celí červení.“

„A proč?“ ptá se užasle Justýnka. Ještě nedávno se bála kominíka.

„Protože se tak už narodili, poučuje děvčátko moudrý Vojta. „Všichni lidé nejsou bílí.“

„Jsou taky zelení?“ chce vědět Justýnka a Vojta dlouho přemýšlí. Ne, o zelených neslyšel, ale bylo by pěkné, kdyby byli a proto bájí: „Taky, Justýnko. Čím větší zima, tím jsou lidé zelenější. Čím větší horko, tím jsou černější.“

Justýnka si připomene mouřenína a dostane strach.

„Bude tam horko jako v peci, vid?“

„Bude,“ přikývne lhostejně Vojta. „Ale zvykneš si. Za chvilku budeš černá jako mouřenínové a pak už ti to ani nepřijde.“

Justýnka neví, má-li se radovat nebo plakat. Bylo by pěkné, vrátit se domů celá černá. Děti by se divily a záviděly a babička by se moc polekala. Ale pak si její rozoumek vytvoří jiný obrázek: Justýnka, celá v bílém jako družička. A tvář je černá a ruce jsou černé a nohy jsou černé. Justýnka začne natahovat moldánky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tisíc a jedno dobrodružství.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.