adele parks

ŽIVOT TÉ DRUHÉ

2013

Předlouhé milostné psaní

Jimovi

Naděje umírá poslední.

(Staré rčení)

ZÁŘÍ

1. kapitola

Potkat Martu odpoledne na stanici metra Earl’s Court byla vzácnost. Metrem vůbec jezdila zřídka, protože s dětmi to nebyla žádná legrace. Zdaleka ne všechny stanice měly výtah a tahat desetiměsíční Maisii a dvouapůlročního Mathewa po eskalátorech (na dvojkočáru ověšeném taškami s panenkami, dětskými knížkami, pláštěnkami a spoustou dalších pitomin), nebo dokonce po schodech, byl pro Martu očistec. Bez dětí z domu prakticky nevycházela, a tak jezdila po Londýně většinou autem. Ale dnes si hovělo na pravidelné prohlídce v servisu.

Zatracené auto, to se má.

Marta se kradmo rozhlédla, jestli to náhodou neřekla nahlas. Ale nikdo si jí nevšímal, takže asi ne.

Ne snad že by si stěžovala, že jí Michael moc nepomáhá, ale spíš… No dobře, nepřetrhne se.

Děti tentokrát hlídala její matka a Marta si to trošku vyčítala. Poslední dobou si pořád něco vyčítala. Byla unavená, ustaraná a nevyspalá a samou otupělostí už si to ani neuvědomovala. Zvykla si na ten tísnivý tlak kolem žaludku, který jí neustále připomínal, co všechno i při nejlepší vůli a přes všechnu úpornou snahu zapomněla, nestihla nebo pokazila.

Marta ji nerada obtěžovala, zvlášť když šlo jen o návštěvu kadeřníka. A třebaže ji maminka ujišťovala, že vnoučata pohlídá moc ráda, Marta si kvůli tomu stejně připadala jako hrozný sobec. Jezdila už pět let až do Knightsbridge ke svému báječnému Stephenovi do kadeřnictví Toni and Guy’s a obvykle brávala děti s sebou, což byl sám o sobě nápor na nervy, protože řvaly buď na střídačku, nebo obě naráz a příjemný zážitek ze stříhání vzal vždycky rychle zasvé. I tentokrát Marta zvažovala, že je vezme s sebou, ale místo metrem by jeli taxíkem. Jenže si uvědomila, že by musela do taxíku nejdřív nacpat dvě dětské sedačky, což netrpělivé taxikáře vždycky vytáčelo. A co se sedačkami v kadeřnictví? Kam by je dala? Vždyť by všude zavazely.

Marta nesnášela pocit, že někde někomu působí svou přítomností byť sebemenší obtíže nebo nedejbože dokonce překáží. Potřebovala všude hladce zapadnout, splynout s prostředím a nejlépe ani nebýt vidět. Proto také poměrně nerada jezdila taxíkem, protože i to jí připadalo zbytečně výstřední, což neměla v povaze. Nic jí nebylo cizejší, než potřeba poutat na sebe pozornost. Snad jedině že si občas dovolila růžovou sponku do vlasů, ale jinak nic okázalého.

A tak si nevěděla rady. Naštěstí to za ni vyřešila maminka, která prostě přijela, v jedné ruce pugét nafukovacích balonků a v druhé tašku nezdravých cukrátek a přeslazených pitíček.

Marta přejela prstem přes růžek nažehleného límečku a ještě jednou ho pečlivě uhladila. Naposledy pohlédla na svůj odraz v naleštěném pochromovaném automatu na sušenky, který sváděl cestující ve stanici k hříchu, a sčísla si z ramen několik neposlušných vlasů, které zabloudily mimo hlavní proud. Střih byl dokonale symetrický. Marta chodila k holiči každý první pátek v měsíci ve čtvrt na tři odpoledne a jen nejbystřejší pozorovatel by si všiml, že se právě nechala ostříhat. Vlasy byly totiž jen o špetičku kratší a uhlazenější. Marta z toho měla radost už proto, že se rozdíl skoro nedal poznat.

Martin účes byl totiž stejný jako celá Marta – upravený, elegantní a dokonale ukázněný. Základem byla hnědá barva se sotva znatelným prosvětlením tón v tónu. Marta opovrhovala všelijakými módními rozcuchy, stejně jako příliš rafinovanými výčesy a umělými loknami. Vyhovoval jí rovný sestřih, který se snadno udržoval. Bylo jí upřímně líto žen, které si stěžovaly, že některý den je vlasy „prostě neposlouchají“. To pomyšlení, že by vstala a na hlavě jí trčely přeleželé prameny chaoticky do stran! Nebo že by měla účes, který zničehonic zplihne, když se to zrovna nehodí! Anebo nepoddajnou hřívu, která se ježí, právě když se od ní naopak očekává, že se poslušně připlácne k hlavě! Marta se zhluboka nadechla a zaplašila ty hrůzné představy.

Měla na sobě dlouhý béžový plášť z čisté střižní vlny, přepásaný páskem, který zdůrazňoval její štíhlý pas. Nešlo o nijak zvlášť módní střih, spíše o vytříbenou, dobře padnoucí klasiku. Na nohou měla jemné punčocháče v tělové barvě (punčochy s podvazky jí připadaly směšné a samodržící punčochy jí nedržely), pod pláštěm pak světle modrou halenku a na rukou nic než snubní a zásnubní prsten (zdobený kytičkou z drobných briliantů). Jiné šperky nenosila, vystačila si pouze s elegantními luxusními hodinkami. Ženám se na Martě líbila hlavně pěstěná pleť, vlasy a nehty a považovaly ji za velmi atraktivní, zatímco muži spíš oceňovali její inteligenci (ti emancipovaní) anebo kulinářské umění (vyznavači tradičních hodnot). Nejvíc se líbila těm, koho na základní škole vzrušovaly učitelky anebo mladičká princezna Diana. Těm připadala mimořádně rajcovní.

Zato Marta měla pocit, že na refýži Earl’s Court asi všem připadá mimořádně rajcovní kdokoli kromě ní. A tak se raději zase upřeně zadívala na prodejní automat.

Bylo kolem čtvrté a mládež se valila ze škol. Martě se zdálo šílené, že všichni na sebe navzájem lascivně civí, a přitom jsou to vlastně ještě děti. Snažila se předstírat, že si toho nevšímá, a netvářit se přísně. Ale holky tak mezi dvanácti a šestnácti lety (nedokázala to odhadnout, ale to v dnešní době nikdo) zcela otevřeně flirtovaly se stejně starými kluky! Marta se ani nenaděje, a Mathew bude ve stejném věku jako oni! Při tom pomyšlení se jí zase sevřel žaludek. Bylo září, školačky už dávno měly nosit teplejší bundy a brzy budou všechny potřebovat kapesník, protože zatím byly všechny do jedné v kratičkých minisukních.

Marta si (spolu s přítomnými nadrženými kluky) nemohla pomoct, aby nezírala zejména na jednu z nich, která stála o pár metrů dál a ostentativně žvýkala. Opírala se o ceduli s reklamou na nejnovější filmový trhák. Martě nemohlo ujít, že i ta holka vypadá jako z trháku, což bylo ostatně typické pro spoustu mladých a hezkých slečen, nejspíš proto, že trávily spoustu času sněním, že se k filmu opravdu dostanou, a tak se naučily provádět efektní pohyby, aby zapůsobily na diváky. Marta si na to z puberty ještě dobře vzpomínala. Ta holčina měla přes boky ležérně uvázaný svetr a pod tím košili zapnutou na jeden knoflík, aby to vypadalo, že se chvatně oblékala za okolností, jež si mohl lačný divák jen domýšlet. Marta dobře věděla, kolik úsilí musela vynaložit a kolikrát si ten svetr a ty knoflíčky upravovala, než dosáhla kýženého výsledku.

Spolu s partičkou hlučných a neposedných výrostků Marta sledovala, jak dotyčná strčila do pusy ukazováček, zašátrala, nahmátla žvýkačku, povytáhla ji a napnula jako růžovou pupeční šňůru mezi ústy a prstem. Několikrát ji kolem ukazováčku obtočila, pak ji pustila a nechala skočit zpátky do úst. Působilo to jako nadmíru koketní a přitom zdánlivě nevinné gesto, nicméně Martu stejně znervóznilo. Jako by jí něco připomnělo – ale zaboha si nemohla vzpomenout nebo uvědomit co. Od hlučné skupinky se oddělil nejvyšší výrostek, popošel holčině na pár kroků vstříc a odvážně ji oslovil. Hltal ji přitom pohledem. Na dálku z něj čišela touha osahat každičký centimetr jejího těla. Martě se sevřela hruď palčivou závistí a mimoděk zvedla ruku, jako by ji chtěla setřást. Takhle závidět, že se nestydí!

Vysoký kluk ještě nedokázal vysvětlit svoji touhu a nejspíš to ještě pár let nesvede, a tak si v nesmělém hovoru jeden druhého jen tak oťukávali a rychle stočili téma k nějaké kapele, jak Marta vyrozuměla. Bylo nesmírně zvláštní, jakou nevinnost a platonickou touhu v sobě ta bezuzdně dráždivá scéna měla. Marta jim přestala závidět a spíš se jí zastesklo. Slečna si všimla, že na ně Marta kouká, a zle se na ni ušklíbla, jak si to může dovolit jen dítě. Marta zrudla a odvrátila zrak. Díkybohu mezitím přijelo metro. Marta si v duchu spílala, protože stesk je ještě horší než závist.

2. kapitola

Eliza se rozhlédla po Gregově bytě. Byl tam bordel jak v tanku. Lepší výraz nenašla a nemohlo to zachránit ani sebevíc ležérních batikovaných přehozů a svíček romanticky zasazených v prázdných láhvích od vína. Vlastně to naopak ještě zhoršovaly.

Bylo jí třicet. Třicet, nikoli dvacet. Měla v sobě už skoro celou láhev červeného a číslovka třicet jí plula nazdařbůh hlavou a narážela o břehy zmožených mozkových buněk. Třicet. Bzikalo to jak dotěrná moucha, která se nenechá odehnat. Třicet. To už bylo tak blízko čtyřiceti, že ji to až lekalo. Pomalu přeložila krabici od pizzy vpůli a dávala pozor, aby na koberec nevysypala zbytek oliv a ohryzané tvrdé kraje. Ve třiceti už by si měla pamatovat, že až si bude příště objednávat pizzu Fiorentinu, musí říct: „Bez oliv.“ Jenže ve třiceti by snad už přece vůbec neměla v pátek večeřet pizzu z papírové krabice! No ne?

Rozhodně NE!

V pátek večer by měla chodit na večeře k přátelům, nebo dokonce pořádat večeře pro přátele u sebe doma. Mělo by se sejít takových šest až osm lidí a vedly by se hovory na příslušné intelektuální úrovni. Debatovalo by se o aktuálních tématech a inteligentně by se vtipkovalo. Jako u Marty. Eliza by na sobě měla hedvábné dlouhé šaty od Amandy Wakeley, a ne džíny z Warehousu – ale tyhle jsou teda vážně pohodlné. A měla by jezdit někam do tropů a ležet na pláži nebo v sauně na horské chatě v nějakém proslulém horském středisku anebo aspoň chodit na kurzy salsy. Bože, kamkoli, hlavně nesedět v téhle díře.

Eliza se odvážila zabrousit pohledem ke Gregovi. Kouřil trávu. Trávu! Kristepane na nebesích! I v tomhle je sto let za opicemi. Trávu už dneska kouří leda študáci (co se ještě na nic lepšího nezmůžou) nebo dědkové v důchodu (když vzpomínají na mladá léta, kdy se na nic lepšího nezmohli). Eliza Grega za jeho studentských let ještě neznala. Potkali se teprve před čtyřmi lety, a to už mu bylo dávno třicet. A stejně se choval jako puberťák.

Ze začátku se jí líbilo, že Greg má víc zaměstnání, a strašně ji štvalo, že se tomu její otec smál a prohlásil: „No jistě, nejspíš je příliš líný anebo neschopný, než aby si našel jedno pořádné.“

Greg hraje v kapele a má talent, to je jisté.

Jen ho ještě nikdo neobjevil. To je bohužel taky jisté.

Nejhorší na tom je, že mu to snad ani nevadí. Eliza jakožto střihačka videoklipů v nahrávacím studiu (no dobře, zatím jen asistentka střihače – taky se totiž vypracovávala poměrně pomalu) měla určitý vliv, aby mu dokázala pomoct (nebo spíš aby ho mohla představit těm, co sami možná nějaký vliv mají). Ale kdykoli se o tom zmínila, Greg jen pokrčil rameny, zasmál se a řekl jí, že je moc roztomilá.

Kupodivu ho docela bavila práce, kterou se živil přes den. Prodával na Apple Market v Covent Garden klobouky. Modistka, která je vyráběla, ho platila hotově, takže mu nikdy nechyběly „penízečky“ na pivo v místní hospodě, a dokonce z toho mála financoval i svoje koncertíky, které se odehrávaly tamtéž.

„Penízečky,“ pohrdlivě vyslovila mazlivé slovo, jímž Greg popisoval svůj výdělek, a klesla na mysli ještě hloub.

Už je příliš stará na to, aby měla kluka, který používá stejnou terminologii jako její synovec. A to Mathewovi nejsou ještě ani tři.

Stará. Jak to slovo nesnáší. Co to znamená, být už na něco příliš stará? Eliza se cítila pořád jako mladá holka. Prožila si rebelská léta se vším, co k nim patřilo – pařila a bouřila se proti všemu. Strašně pila, málo jedla, zkusila i drogy, tancovala s transvestity, všelijak si barvila vlasy, nechala si propíchnout nos a potetovat ruce, a dokonce se neváhala svléknout na veřejnosti (ale to jen jednou při ragby a policista měl pro její recesi naštěstí pochopení; asi už to znal). Protrpěla si průjmy v Indii, jedla čerstvé ryby na thajských plážích, nějakou dobu prožila na malém hausbótu v Camdenu a toulala se také po plážích v Kalifornii. Popíjela saké s japonskými byznysmeny a jindy zase vodku s partou podezřelých Rusů, kteří se chvástali, že jsou mafiáni. V Londýně vypila litry ginu s tonikem. A teprve v posledních několika měsících začínala uvažovat o tom, jestli jí ty věčné večírky za tu příšernou kocovinu stojí.

Dřív byla všude první a udávala tempo. A teď ji sužovaly pochybnosti, jestli to není zpozdilé.

Nevypadala na svůj věk. Stejně jako spousta Londýňanů vypadala neurčitě, něco mezi osmnácti a čtyřiceti. V Londýně vám je jen tolik, kolik si sami připustíte, ale Eliza cítila, že to může být velice ošidné. Měřila metr sedmdesát a byla hubená jak lunt. Od svých deseti let čekala, kdy jí konečně narostou prsa, ale teď, po dvaceti letech čekání, si musela přiznat, že příděl ňader původně plánovaný pro Elizu Evergreenovou vyfasoval zřejmě někdo jiný. A třebaže ji štvalo, že muži se tradičně dělí na horňáky a dolňáky podle toho, jestli mají na ženách raději prsa, nebo nohy („Stehýnko, nebo křidýlko?“), byla vděčná, že má dlouhé a hezky vypracované nohy, které jako by jí končily až někde u uší. Pravidelným cvičením si udržovala pěkně tvarovaná lýtka a ploché bříško a vedla válku proti povislým pažím.

Místo účesu měla rozcuchané vrabčí hnízdo. Její vlasy si dělaly, co chtěly, bez ohledu na to, jak ji kadeřnice ostříhala. Eliza byla původně bruneta, ale to už si pamatovala jen její maminka. Sama Eliza si na to ani nevzpomínala, protože si barvila vlasy stejně často, jako si jiné holky lakovaly nehty. Vyzkoušela tiziánovou, zrzavou, medově zlatou, blond, havraní černou, kaštanově hnědou, červenofialovou i stříbřitě plavou. Těžko říct, která jí slušela nejvíc. Jí totiž slušelo všechno. Měla veliké hnědé oči a drobnou tvářičku víly. S oblibou nosila oblečení značky Kookai, Roxy, Diesel a Miss Sixty a patřila k těm nemnoha vyvoleným, co v těch střelených módních hadřících vypadaly stejně dobře jako modelky z reklamy.

Eliza byla prostě kočka.

Dvakrát se jí kdysi v osmdesátých letech stalo, že lelkovala s cigaretou před obchodem s lihovinami a oslovil ji někdo z agentury, jestli by nechtěla zkusit modeling. Což dokazuje, že takové věci se opravdu stávají.

„Si děláte srandu?“ odbyla ho, sebrala školní brašnu a odkráčela do školy pro další vyznamenání.

Byla to totiž navíc velmi chytrá kočička.

Působila jako rodilá Londýňanka. Měla hubené, kostnaté údy jako Londýňanka, vysoké lícní kosti jako Londýňanka, oblékala se jako Londýňanka a dokonale se orientovala na moderní hudební scéně. Ale pravá Londýňanka ve skutečnosti nebyla. Pocházela z malého města v Midlands – ovšem radši by snědla vlastní čepici, než by to dobrovolně přiznala. Celou svou duší byla Londýňanka – sebevědomá, nezávislá, svérázná a někdy i krapet sobecká, když to nešlo jinak. Jediné, čím se od rodilých Londýňanů lišila, bylo, že nepřestávala cítit posvátný úžas tváří v tvář majestátnímu Westminsterskému paláci, Big Benu a přilehlému Westminsterskému mostu. Nemohla pochopit, že někdo přes most jen tak přeběhne, hlavu sklopenou dolů a s kufříkem nebo notebookem přitisknutým k hrudi, jako by to byl štít, který ho ochrání před vlezlou zimou a lokty nepozorných kolemjdoucích.

Ale Eliza žádný kufřík neměla.

Nikdy nemohla zapomenout, s jakým rozechvěním do Londýna v osmnácti letech přijela. Šla tehdy studovat na Saint Martin. Brzy se jejím nejoblíbenějším místem stal Covent Garden. Vůně aromatických olejíčků se tu mísila s coleslawem a bramborami pečenými ve slupce a ta směsice jí připadala úplně omamná. Stánky, kde se prodávaly levisky z druhé ruky nebo kde vám kartářka předpověděla za pět liber osud, jí připadaly jako ztělesnění rozkošného a navýsost tvořivého mišmaše, jaký z rodného města neznala. A teď si vyčítala, že vůbec Gregovi pomáhala se na Apple Marketu upíchnout. Covent Garden se měnil. Anebo se možná neměnil, a v tom byla ta potíž. Elize už dávno nepřipadal jako nejúžasnější místo na zemi, naopak jí zaváněl bezútěšnou vetešárnou. Nad tím, co se v obchůdcích prodává, zůstával Elize rozum stát. Kdo takové tretky může kupovat? Kdo by je chtěl mít doma? A kam se poděla maličká bistra, kde si člověk mohl dát vynikající jablečný závin a lahodný nugát? Teď byly všude jen řetězce s jednotvárnou pizzou.

Greg Covent Garden miloval. Měl rád pohodu, měl rád lidi a klidně si s nimi povykládal o spirituálním náboji ametystových krystalů a o jiných nesmyslech a přitom si jaksi mimochodem vydělal na pivo, kuřivo a batikované přehozy. Nepotřeboval, aby mu zaměstnavatel platil drobné výdaje, zdravotní péči nebo drahá pera Mont Blanc. Zatímco Elizu úplně sžíralo, jaké to asi je žít ve společnosti lidí, kteří si stýskají, že nemohou najít dostatečně kvalitní čistírnu.

Povzdychla si a snažila se rozptýlit ten věčný pocit nespokojenosti, vyhnat z plic ten zatuchlý vzduch. Nespokojenost se v ní pomaloučku, plíživě městnala, houstla a hrozila výbuchem. Ten výbuch mohl všechno roztrhat. A roztrhnout od sebe i je dva.

Snažila se rozpomenout, kdy přesně začala na Gregovi vidět jeho chyby. Kdy v jeho blankytně modrých očích, které sváděly k hříchu, začala místo smyslnosti vidět spíš lenost. Dřív jí jeho bohorovný přístup k životu imponoval. Zbožňovala chvíle, kdy spolu čmárávali po zdi v koupelně texty k jeho písním. A teď po něm chtěla, aby s ní radši vysedával nad paletami odstínů, kterými chtěla vymalovat byt. Doslova prahla po tom, aby někdy prohodil něco o golfu nebo o penzijním připojištění, nebo dokonce – a to nejvíc – o svatbě. Puberta už ji přestala bavit.

Ale sexy tedy je, to zase ne, že ne.

Strašně sexy. Má pružné boky a plné rty. A třebaže jí vadilo, že jí jako neandrtálec rukama a že nosí martensky a dlouhé kabáty ze sekáče, jako by mu pořád bylo devatenáct – a že si zhruba stejně jako tehdy i vydělává –, byla vděčná, že mu z té doby zůstal i jeho chtíč.

Tedy vděčná sice ano, ale už ne k zbláznění.

3. kapitola

„Jdeš do postele, miláčku?“ Michael se sice usmíval, ale bylo na něm vidět, že je naprosto vyřízený. Prozrazovaly to drobné vrásky v koutcích úst. Když byl unavený, slévaly se jedna v druhou jako potůčky v řeku. Martu zaplavila lítost a zlost současně. To se stává jedině lidem, kteří žijí léta v bezproblémovém, pevném a šťastném vztahu. Ve vztahu, který je možná až trochu příliš… vyvětralý, blesklo Martě hlavou, ale ihned to nevhodné slovo zaplašila a nahradila je výrazem „bezpečný přístav“. Opravdu jí bylo Michaela líto, že je tak unavený, protože pracoval skutečně usilovně. Jinak to ve vlajkové lodi světového průmyslu ani nešlo. Marta věděla, že zastává velmi vysokou pozici ve společnosti Esso, jen si nebyla úplně jistá jakou. Jenže dnes byl pátek. A páteční večer se vždycky věnovali sexu. Ano, i po těch deseti letech se každý pátek milovali. Michael s tím snad byl stále srozuměný.

A snad ho taky chtěl, ne?

Jako by jí četl myšlenky, zarazil se ve dveřích a dodal: „Oběma by nám prospělo jít si lehnout dřív.“ Usmál se, tentokrát upřímně a mile, a Martino tělo na to podvědomě zareagovalo. Na jednu stranu se jí soucitně stáhl žaludek, jak je Michael soustavně utahaný, na druhou stranu pocítila, jak se jí v klíně rozlévá příjemné teplo, a to signalizovalo, že pro jeho elán a nadšení má víc než jen pochopení. Koneckonců si ho právě proto vzala.

Nicméně se na něj přece jen trochu zlobila. Byl tak zničený, že za celý večer ani nepromluvil. Ale unavená byla i ona – děti jí tentokrát dávaly obzvlášť zabrat, byly ukňourané a mimořádně protivné. Přesto se Marta vybičovala a u rodinné večeře snaživě švitořila (prakticky bez ustání). A protože se teď na něj trochu zlobila, tak jen na půl úst odtušila: „Ano, dočtu si kapitolu a přijdu.“

Jen se za Michaelem zavřely dveře, zalitovala, že reagovala tak odměřeně. Chová se nemožně. Opravdu by mu měla být vděčnější.

Prakticky denně si Marta nábožně odříkávala seznam položek, za něž by měla osudu děkovat. Léčila si tím komplexy svého středostavovského původu. Jako dítě bývala vděčná, že se nenarodila v Africe (je tam hlad) nebo jako pes (pes nedojde spasení), jako stařena (počurávala by se) či v rodině Johnsonových na druhém konci ulice (neměla by ani pořádné kolo). V dospělosti se Marta víc soustředila na to, co v životě má (bylo toho hodně), než na to, co jí schází (v podstatě nic).

Příkladně dnes byl báječný den. Od maminky bylo moc milé, že pohlídala děti. Marta se snažila nemyslet na pestrobarevné obaly od bonbonů, které zahlédla v koši, a raději si připomněla, jak má úhledně zastřižené vlasy. Frustrující informaci z autoservisu, že Range Rover musí zůstat v opravě déle a nebude hotový dřív než v pondělí, vytěsnila pomyšlením, jaké je to štěstí, že vůbec Range Rovera mají. Vlastnit tak drahý vůz jim snad ani nepřísluší, bliklo jí hlavou. Marta ustavičně myslela na to, že je ve dvaatřiceti letech mnohem bohatší než její rodiče, když odcházeli do penze. Pilně se snažila za své štěstí děkovat Bohu, ale ve skutečnosti ji maličko znervózňovalo. Vlastně to byla další věc, kvůli níž se cítila provinile.

A jaké dary jí dnešek ještě přinesl? Třeba jak ji Mathew radostně vítal, když se vrátila od holiče. Marta vstoupila do dveří a on se k ní rozběhl, rozpřáhl ruce a nadšeně ji objal kolem nohou. Přitiskl se k její sukni a pusinkoval ji na silonky. Ty náruživé, uslintané dětské polibky ji dojaly k slzám. A krásné jí připadalo i to, když vykřikl: „Jéje, mamí, tvoje nožičky píchají!“ Hned si uvědomila, že se musí objednat na depilaci. Jak mohla zapomenout? To jí přece vůbec není podobné, aby chodila takhle zanedbaná.

„S takovým nadšením mě Mathew moc často nevítá,“ pochvalovala si, ale vzápětí se lekla, jestli si to maminka nevyložila špatně, jako že se s babičkou Mathew necítil dobře – tak to Marta určitě nemyslela!

„Zlatíčko, vždyť ty mu skoro nikdy nikam neodcházíš, anebo vždycky jen na chvilku,“ namítla paní Evergreenová.

Marta si nemohla pomoct, ale jako by v jejích slovech zaslechla lehounkou výtku. Snad maminka oceňuje, jak příkladně se Marta o děti stará, a jistě je na ni pyšná, ne? Vždyť i ona byla jí a Elize vzornou matkou.

Jak jen je možné, že všechny ty požehnané dary, jimiž ji osud obdařil, mají v sobě vždycky takovou trochu divnou… anebo snad nepříjemnou… Marta ten pocit nakonec raději zaplašila, než ho stihne zformulovat slovy. Vstala a šla si dolít deci bílého. Nikdy moc nepila. Tvrdý alkohol vůbec (byl na ni moc silný), červené víno také ne (barví zubní sklovinu). Půldruhé skleničky bílého vína jednou za tři dny, to byla Martina míra. Vypít víc by už byla při dětech nezodpovědnost. Dnes si však dovolila o půl skleničky víc; koneckonců byl pátek.

Další požehnání – obě děti už byly v postýlkách a spaly. Dalo by se říci (a to je také dar), že je to s nimi den ode dne snazší. Dnešek představoval jen výjimku. Marta byla po třech deci chardonnay připravena připustit (ale pouze sama sobě, anebo nanejvýš mamince a několika kamarádkám z místní mateřské komunity), že mít dvě děti rychle za sebou, aby se co nejvíc zkrátilo období s plenami, je teorie sice pěkná, ale v praxi těžší, než si představovala. Nicméně Maisii už přestávaly trápit břišní koliky a poslední čtyři noci spala nepřetržitě od osmi do šesti. Po deseti měsících, kdy k ní Marta vstávala co tři hodiny, to byla neskutečná úleva. Martu bolívala hlava, šíje, záda, ale někdy i oči, a dokonce i zuby. A přesto nepovažovala za nejhorší to, že se nevyspí – s tím se koneckonců musí vyrovnat každá matka –, ale nejvíc ji ničil ten věčný brek. Trýznilo ji, že Maisie trpí bolestí a že jí nemůže nijak pomoct. Noc co noc přihlížela, jak se její dceruška kroutí v křečích a každou chvíli bolestivě skrčí kolínka až k hrudníku. Její kvílení Martě drásalo nervy. Připadala si tak bezmocná a neschopná. Neexistuje horší mučicí nástroj než plačící dítě. Marta nemohla pochopit, jak může v tom žalostném nářku Michael vůbec spát. Často posílala značné částky na konta různých dětí, které potřebovaly naléhavé operace, protézy nebo jen vodu a přístřeší. Toužila každé z těch dětí k sobě přivinout a utišit jejich pláč. Jak vůbec jejich matky dokázaly přežít každý další den?

V porovnání s nimi jí přišlo hloupé, že jinde se tolik nadělá s obyčejným učením na nočník. Přesně jak Michaela ujišťovala, Mathew konečně jednoho dne pochopil, že se má vyčurat do nočníčku (a nikoli do postýlky, na kuchyňskou linku, na koberec v obýváku anebo – a to bylo obzvlášť pamětihodné místo – do Michaelovy boty). Ale že to trvalo. Když bylo Mathewovi dvacet měsíců, už to skoro uměl. Jenže se narodila Maisie, a Mathew jako kdyby zařadil zpátečku. Po dlouhém zdráhání byla Marta nucena uznat to, co jí říkala spousta přítelkyň a příbuzných, které jí neustále vysvětlovaly, že dítě udělá v hygienických návycích často krok zpátky vědomě a je to projev odporu, hněvu nebo terorismu, protože žárlí na nového sourozence a cítí se jeho příchodem podvedeno, ošáleno a opuštěno.

Vážně.

Z jejich přednášek měla doslova osypky. Popadla ji chuť na ně začít ječet, že prodělala císařský řez (vlastně dva), a ne trepanaci lebky! Místo toho neříkala nic. Občas ji napadalo, kde vlastně svou potlačenou frustraci skladuje.

Protože jí pořád přibývalo.

Marta si problematiku nastudovala a svědomitě si každý den vyhradila čas jen pro sebe a Mathewa, aby to vyměšovací prokletí zlomila. Vyrazili si spolu do zoo, skládali papírové lodičky a pouštěli je po rybníčku, krmili kachny a hráli si v parku. Marta nic nedbala, že hlídání pro Maisii stojí majlant a že se večer sotva udrží na nohou vyčerpáním, protože musela čtyřikrát za noc vstávat.

Ale úsilí se vyplatilo. Mathew se naučil chodit na nočník.

Dalším požehnaným darem na seznamu byla pro Martu rodina, z níž pocházela. Milovala své rodiče, kteří tiše proplouvali penzí, nežádali po ní, aby obětovala svůj čas a věnovala ho jim, a byli vždycky vděční, když u nich s dětmi a spoustou tašek zazvonila a strávila s nimi odpoledne. Rodiče se přistěhovali na londýnské předměstí až po odchodu do penze, a to kvůli oběma dcerám, které v Londýně zakotvily. Těšili se, že budou Martě s péčí o děti pomáhat. Ve skrytu duše jim pak bylo líto, že se Marta umanutě snažila všechno zvládnout sama a bez pomoci. Měli pocit, že nefungují ani jako rodiče, ani prarodiče, a přitom člověk nemusel být žádný Einstein, aby si domyslel, že by drobnou výpomoc čas od času ocenila. A kdy se rozhodne založit rodinu Eliza, o tom manželé Evergreenovi raději ani nepřemýšleli.

Tolik radosti jí rodiče působili, tolik! Byli prakticky zdraví (musela to honem zaťukat na dřevo!), jen nosili brýle a jednoho z nich sužovala artróza v palci u nohy. Ale jinak byli tak úžasně normální. Martě bývalo líto kamarádek, jejichž rodiče bojovali s alkoholem, různými neurózami nebo své dcery citově vydírali. Její rodiče byli oproti nim milí a nevtíraví; vlastně po ní nikdy nic nechtěli. Dělali Martě soustavnou radost.

A její sestra Eliza taky. Sice, pravda, na večírcích pro přátele občas něco nevhodného utrousila (většinou úmyslně, aby šokovala okolí) a nebyla právě dochvilná, neuměla šetřit penězi, neměla zrovna šťastnou ruku při výběru partnera a kolem všeho dělala v životě humbuk, ale přesto vždycky vykouzlila na tváři své sestry úsměv. K čemu jinému člověk dostává mladší sestřičku, než aby mu ukázala, že se dá jít životem taky jinak? Marta byla odjakživa přesvědčená, že Elize osud předurčil být mnohem úspěšnější a dokonalejší než ona (a proto ten složitý život). Jistě ne náhodou dostala ona sama jméno Marta (jak rozšafně, úctyhodně, až biblicky to zní) a její sestra jméno Eliza, které evokuje bytost mnohem oduševnělejší, vášnivější a zajímavější. Za to, jakým směrem se ubírají životy dcer, jsou zodpovědní jedině a pouze Evergreenovi. Martu už mnohokrát napadlo, jak by asi vypadal její život, kdyby právě ona dostala jméno Eliza.

A pak tu byl samozřejmě Michael. Michael byl s Martou spjat už tak neodmyslitelně, že ho v záplavách svého štěstí byla schopna málem přehlédnout. A přitom právě on byl tím největším darem, který jí nebesa seslala. Bez Michaela by nebylo Mathewa ani Maisie. Bez Michaelových enormních příjmů by si Marta nemohla dovolit odejít z práce a zůstat doma s dětmi. Jednomyslně se shodli, že to tak bude nejlepší, protože děti potřebují soustavnou péči a nikdo jim ji nemůže poskytnout lépe než ona. A Marta už si na práci na úřadě sotva kdy vzpomněla.

No, někdy ano.

Občas se jí možná zastesklo po tom, jak vždycky ráno s kolegyněmi probíraly televizní program z předchozího večera, a pak taky jak vždycky poslední pátek v měsíci chodívaly na oběd do Pizza Express a hihňaly se tam jako puberťačky. Taky jí bylo maličko líto, že už si nemůže jít koupit kostýmek v Jigsaw a boty u L. K. Bennetta a tvrdit, že je „potřebuje do práce“. Na druhou stranu jí nijak nescházelo jejich neškodné laškování s kluky z finančního oddělení. A už vůbec se jí nestýskalo po tom, že musela dvakrát denně třičtvrtě hodiny dojíždět, chodit na otravné schůze, přihlížet nekonečným tahanicím o to, kdo je za co zodpovědný, a neustále se s kolegy skládat tu někomu na novorozené dítě, tu na něčí jednadvacetiny a jindy zase na svatební dar, a to mnohdy i pro lidi, které prakticky neznala.

Michaela potkala Marta před deseti lety, nedlouho poté, co promovala a odstěhovala se kvůli prvnímu zaměstnání do Londýna. Jak už to tak v mládí bývá, seznámila je kamarádka při mejdanu v hospodě. Marta si Michaela všimla hned, jak vstoupila do dveří, protože měl na sobě tmavozelené džíny a antracitově šedý přiléhavý pulovr s límečkem. Všichni ostatní muži na sobě měli plátěné kalhoty a světle modré košile. Michael nebyl nijak vysoký, což Martě imponovalo. Dlouháni jí naháněli strach. Celkově mu to slušelo, měl široká ramena a rozkošně tvarovaný zadek. Nejvíc jí uhranuly jeho velice tmavé vlasy (byly až modročerné) a hluboké, přívětivé tmavohnědé oči. Michal nebyl typem prvoplánového svůdce, který ženu přemlouvá tak dlouho, dokud ji nedostane do postele; od ostatních se lišil tím, že jí naopak dovedl tak dlouho a usilovně naslouchat, až mu tam vlezla sama.

Michael byl vůbec první muž, který kdy Martu doopravdy pozorně poslouchal. Nedával jí pitomé otázky, které by posloužily jen jako odrazový můstek k tomu, aby vyprávěl vlastní dávno otřepané historky. Nechlubil se svými sexuálními úspěchy, aby začala žárlit na jeho bývalou partnerku, ani se nesnažil na ni udělat dojem výčtem dobrodružství, která zažil. Nepřerušoval ji, když vyprávěla, a nezíval u toho. Pokud to situace vyžadovala, dovedl dát k lepšímu i nějaký vtip či skromně připustit, že rád cestuje, a ještě skromněji se zmínit, že má v úmyslu to dotáhnout na generálního ředitele firmy Esso. Michael řekl Martě, že má nejhezčí úsměv na světě, a tak se začala usmívat o to víc a častěji.

Zatímco se na něj usmívala a popíjela třetí vodku s džusem (tehdy ještě neměla děti, a tak mohla klidně vypít tři vodky s džusem, když chtěla), všimla si, že Michael má výraznou bradu i nos, což mu dodávalo ušlechtilý, autoritativní esprit. Jak se večer chýlil k závěru, Marta usoudila, že Michael přesně splňuje všechna kritéria ideálního kandidáta na manželství. Hodili se k sobě dokonce i svými křestními jmény. Už tehdy se rozhodla, že i jména jejich dětí budou začínat na „M“. Michael nebyl typický donchuán, kterému by ženy padaly k nohám hned na první schůzce, a proto vlastně oba překvapilo, jak rychle se do něj Marta zamilovala a už ho nepustila. Před Michaelem měla dva partnery (s jedním chodila na střední a s dalším ve druhém a třetím ročníku na univerzitě. V prvním ročníku si umiňovala, že bude strašně řádit a užívat si studentského života, ale nakonec z toho nic moc nebylo, protože na to neměla povahu.). Od konce školy se vyspala ještě se dvěma muži, ale i tehdy zjistila, že jí to nevyhovuje. Byla svým založením typická monogamistka.

Za půldruhého roku si Michaela vzala.

A zjistila, že se nemýlila – byl to opravdu skvělý manžel. Laskavý, milý, spolehlivý a velice, velice pracovitý. Mohla mu plně důvěřovat, protože nebyl žádný sukničkář ani fotbalový fanatik. A i po deseti letech se jí pořád moc líbil. Sice už do něj nebyla tak bláznivě zamilovaná a neomdlévala po něm touhou jako ve dvaceti, ale stejně pořád ještě dobře věděl, co na ni platí a jak to má ráda.

Každý pátek večer.

Marta s Michaelem měli spoustu peněz a spoustu přátel a už teď nechali děti zapsat do velice dobrých škol. To všechno bylo veliké štěstí a požehnání.

Marta usoudila, že kapitolu nakonec dočítat nebude, a odešla nahoru do koupelny. Otevřela zásuvku vpravo pod umyvadlem a vytáhla vatový tampon. Opatrně na něj kápla trochu odličovacího mléka a pak si dlouhými, přesně vedenými tahy očistila nos, čelo a naposled lícní kosti. Velice jemně si odlíčila i řasy. Nic kromě řasenky, tvářenky a průhledného lesku na rty pro běžné líčení nepoužívala. Výjimkou byly pouze významné večerní akce. A občas si na víčka aplikovala špetičku očních stínů, ale jen když ji o to Michael výslovně požádal. Jinak dávala přednost přirozenému vzhledu. Použitý tampon odhodila do koše a celý postup zopakovala s pleťovým tonikem. Potom si pečlivými a rozvážnými tahy nanesla na obličej hydratační krém. Postupovala odspoda vzhůru, aby bojovala proti vráskám. Nato se přesvědčila, jestli zamkla, a začala se svlékat. Ráda se před spaním ještě osprchovala a nechtěla, aby ji Michael v koupelně překvapil. Nemohla pochopit, že někteří lidé před svým partnerem klidně i močí. Kdo se na to má dívat? Marta marně přemýšlela, co to může být za lidi – snad leda celebrity nebo důslední propagátoři realistického herectví podle Stanislavského.

Pečlivě se utřela a pak vklouzla do pyžama z heboučké egyptské bavlny a barevně sladěných froté trepek. Podívala se na sebe do zrcadla. Na dvaatřicet nevypadá špatně. Neměla by si rozepnout horní knoflíček? Nebo dva?

A potom konečně vstoupila do ložnice.

„Ahoj, myšáčku,“ zavrněla svůdně. Ale když vklouzla pod peřinu, stačil jediný pohled na Michaelovu hruď, která se pravidelně zvedala a zase klesala, aby pochopila, že její manžel už dávno odpočívá spánkem spravedlivých.

4. kapitola

Eliza popíjela dvojité espreso. Bylo černočerné a ultra hořké. Přesně jako nálada tohoto středečního dopoledne.

„Co je? Většinou ti tady kafe chutná,“ prohodil Greg starostlivě. Eliza si pomyslela, ať se tolik nestará, a už po stopadesáté se na něj od rána naštvala. Kdyby to tak raději byl typ chlapa, co si ani nevšimne, jestli se kafe vůbec dotkla, a jen ho zaplatí. Kartou. Debetní, ne kreditní. Takových chlapů přece po světě běhá! Všechny její kamarádky takového mají. Její švagr Michael je úplně typický příklad. Jak to, že ona sama na žádného takového ještě nenarazila?

Nesnáším espreso, pomyslela si. Člověk si připadá, jako by pořád ještě chodil do školy. Správně by měla sedět v lepším podniku, popíjet pravý Earl Grey a přikusovat k němu grenadillový dortík jako ostatní ženy jejího věku. Například jako Marta. A ne dřepět v zakouřeném pajzlu, který ještě ke všemu patří obyčejným Taliánům, místo aby už dávno spadal pod nějakou mezinárodní značku jako všechny slušné podniky.

No dobře, vždycky se jí zdálo pěkné, že tahle kavárnička má svoji atmosféru. Bývala pyšná na to, že Caffè Bianchi objevila, a vodila tam jen svoje nejlepší kamarády. Strašně se jí líbilo, že tam jsou dřevěné židličky, které k sobě nejenže vůbec nepasují, ale většinou mají i jednu nohu kratší. Signora Bianchiová nevařila nic jiného než espreso a cappuccino. Žádné laté, macchiato nebo Americano, žádné espreso ristretto, žádné příchutě a už vůbec ne bez kofeinu. Bianchiovi neprodávali dárková balení čaje ani lahvičky olivového oleje za zlodějských dvacet liber. Byli to opravdoví Italové a zakládali si na tom, že se Britům zavděčili už dost tím, že vůbec do podniku dali židle a stolky. A ke každé kávě podávali „zadármo“ skleničku vody.

Signora Bianchiová byla nesmírně tlustá. Čtyři brady spočívaly na valu obřích ňader, která pro změnu zase spočívala na výčepním pultě anebo na velikém břiše. Jaké má nohy, Eliza nevěděla, protože za celých sedm let, co do Caffè Bianchi chodila, se signora Bianchiová ještě nikdy zpoza pultu nevynořila. A přesto jako by jí bylo v celé kavárně pořád plno. Byla to typická matriarchální velitelka. Milovala svoje zákazníky a všechny s mateřskou láskou hubovala, co se do nich vešlo. Když se například někdo opovážil objednat si dvojité espreso, okázale se udeřila pěstí v mohutnou hruď, nespokojeně mlaskla a obrátila oči k nebi. Tím dala jasně na srozuměnou, že po dvou espresech skolí nešťastníka na místě infarkt.

Signor Bianchi byl naopak velice hubený. Musel, protože pro dalšího tlouštíka nebylo za pultem místo. Podle Elizy vážil nejvýš šedesát kilo a z toho ještě hodně dělal jeho mohutný voskovaný knír. Signor Bianchi vypadal jako věchýtek, ale nebyl. I přes svou muší váhu a nemluvnost byl v kavárně naprosto nepostradatelný, zejména pro signoru Bianchiovou. Z pohledů, které mu věnovala, se dalo jasně vyčíst, že signora nevidí šedovlasého starce, který urputně kašle a rok od roku víc plešatí. Signora viděla devatenáctiletého mladíčka s havraními, dozadu sčesanými a pečlivě napomádovanými vlasy, který frčí přes náměstíčko na legendárním mopedu Vespa. V ruce třímá kytici (pro ni) a v očích mu vesele jiskří (taky pro ni). Kluk jak cumel.

Jejich kavárna byla uzoučká, ne širší než průchod mezi domky, a výčepní pult, který se táhl po celé delší stěně, jako by vyskočil z žánrových obrázků Edwarda Hoppera – byl z leštěného pozinkovaného plechu, poškrábaného a odřeného od nespočtu hostů, kteří do kavárny za dlouhá léta přicházeli a z nichž se postupně stávali přátelé. Místo pokladny stály na pultě tři vinné sklenky: jedna na nejmenší drobné, druhá na mince od padesáti pencí výš a třetí na bankovky. Každou chvíli to na signora a signoru Bianchiovy zkoušeli obchodní zástupci různých kavárenských řetězců, jestli by svůj podnik za drahé peníze neprodali, ale dostávali stále stejnou odpověď: ne.

„Měla bych to kafe přestat pít,“ poznamenala Eliza.

„Proč?“ užasl Greg. Vysypal na stolek dva sáčky cukru a namaloval v něm prstem smajlíka.

„Protože zhoršuje vstřebávání železa.“

„Ty máš anémii?“ vzhlédl a starostlivě se na ni podíval.

„Ne, ale jestli se mám pokoušet o dítě, tak je vstřebávání železa důležité.“

Greg překvapeně vyprskl hlt kávy zpátky do šálku, ale rychle se vzpamatoval. „Ty se… nebo vlastně my se… pokoušíme o dítě?“ Antikoncepci stejně jako všechny ostatní aspekty jejich vztahu vyžadující nějakou zodpovědnost nechával plně na Elize.

„Ne,“ připustila váhavě.

Jestli se Gregovi ulevilo, projevil dost moudrosti, aby to na sobě nedal znát – nehnul ani brvou. V duchu mohl klidně radostně vymrštit pěst do vzduchu, jako když se Beckham raduje z gólu střeleného z volného kopu do německé branky ve Světovém poháru, a Eliza by nic nepoznala. Stejně tak dobře mohl být zklamaný. Svoje pocity uměl většinou velice dobře skrývat a díky vypěstované sebekázni byl schopen kteroukoli část mozku vyhradit pro konverzaci s Elizou o vstřebávání železa, zatímco jinou částí mozku v duchu přepočítával dny Elizina menstruačního kalendáře. Ať se mu to líbilo, nebo ne (přičemž jí samotné se to nelíbilo natolik, že to nebyla ani ochotná přiznat), pravda byla taková, že Eliza mívala příšerný premenstruační syndrom. Ne snad že by přímo třískala nádobím, ale odsekávala, urážela se a měla hloupé poznámky.

Ale do menstruace zbývaly ještě dva týdny.

Možná opravdu chce dítě. A protože byl od nátury přímočarý, odvážil se přímo zeptat: „Chtěla bys dítě?“

„Časem určitě.“ Eliza prudce postavila šálek na stůl, až káva vyšplíchla na miniaturní talířek. Odmlčela se a pak upřesnila: „Teda asi. Ale chci mít aspoň jistotu, že by to šlo.“

Co by to nešlo, pomyslel si Greg. Vaječníky i dělohu, nebo co všechno k tomu je potřeba, má v pořádku, pokud je mu známo. (V ženském rozmnožovacím ústrojí se vyznal jen po bod G a dál už to pro něj byla španělská vesnice, ostatně jako pro většinu mužů). Jestli Eliza touží po dítěti, co by si ho nepořídili? Jen se o tom zatím nikdy nezmínila, tak o tom nepřemýšlel ani on. Ale když už tu možnost nanesla, tak proč ne? Naráz se Gregovi mihla hlavou představa, jak se cáká v moři s usmrkaným mrňousem (a nebyl to jeho nejlepší kámoš Bob, který měřil sotva metr šedesát, nýbrž opravdové dítě. Jeho dítě.). Spatřil sám sebe, jak dovádí se svým dítětem na houpačce, jak spolu kopou do spadaného listí v parku a hledají kaštany.

„Tak si pořídíme mimino, jestli si přeješ.“ Natáhl se přes stolek a vzal Elizu za ruku. Trochu dotčeně si pomyslela, že se při tom ani nenamáhal odložit cigaretu na popelník. Kouřit začal ve čtrnácti, aby vypadal jako větší frajer. A ze stejného důvodu kouřil pořád – i po dvaceti letech.

Eliza ruku vyškubla, neodpověděla přímo a místo toho řekla: „Dala bych si šálek čaje.“

Cože? Kristepane, těhotenské chutě! Už teď? Eliza přece čaj nepila! Že by přece jen byla v tom? Proto byla v posledních dnech taková podrážděná? Ježišmarjá, to by teda byl průser!

Vlastně ne, bylo by to super!

Eliza četla Gregovi myšlenky.

„Nejsem.“

„Ne?“

„Ne.“

„Víš to jistě?“

„Naprosto.“

„Aha.“

Následovala odmlka. Kdyby se Eliza víc snažila do Grega vcítit, postřehla by v té odmlce zklamání.

„Ale když chceš čaj, máš ho mít.“ Greg vstal a zamířil k pultu. Kéž by byl život takhle jednoduchý – chce čaj, dostane ho a bude zase šťastná. Blížil se k signoře Bianchiové a v duchu si lámal hlavu, jak si má co nejzdvořileji objednat v italské kavárně čaj, aby signoru Bianchiovou k smrti neurazil.

A kolik kofeinu může čaj asi obsahovat?

5. kapitola

Kdo proboha může vysedávat v těchhle špinavých špeluňkách, co si říkají kavárny, ale ve skutečnosti nejsou o nic lepší než obyčejné hospody, proběhlo hlavou Martě, když tlačila kočárek s rozmrzelou Maisií kolem Caffè Bianchi. Naráz se však těžké dřevěné dveře podniku rozlétly a na ulici se vyvalil oblak cigaretového dýmu. Z něj vyběhla mladá žena a prosmýkla se kolem Marty s Maisií. Zjevně měla velice naspěch. Nejspíš na pracovní úřad pro dávky, pomyslela si uštěpačně Marta, ale hned se zastyděla. Bylo nespravedlivé a nesprávné soudit tu ženu podle prvního dojmu a rovnou ji považovat za flákače. Marta mrkla na hodinky. Bylo třičtvrtě na deset, ale to přece ještě neznamená, že to děvče nechodí do práce. Marta se snažila myslet pozitivně. Může se přece živit ledasčím, pracovat třeba na směny nebo v obchodě. A ve středu může mít volno, protože třeba musí chodit do práce v sobotu, takže si pak vybírá jiný volný den v týdnu. Marta si všimla, že má alespoň čisté boty (i když to byla šílená hranatá kopyta podle poslední bláznivé módy). Marta si vždycky u lidí všímala obuvi.

Vždyť to jsou Eliziny boty! Boty její vlastní sestry!

„Elizo!“ vykřikla Marta, i když jinak na ulici nekřičela, protože to neměla ráda.

Eliza se otočila. Naštvaný výraz v její tváři se okamžitě rozplynul, jakmile poznala sestru a neteř. Rozběhla se zpátky k nim, Martu nadšeně objala a Maisii vtiskla na uslzenou tvářičku pořádné políbení. „Marto, já tě tak ráda vidím!“ rozplývala se. „Kde ses tady vzala?“

Přestože nebydlely ani dva kilometry od sebe (Eliza v Shepherd’s Bush a Marta ve čtvrti Holland Park), šlo o dvě úplně odlišné městské části. Shepherd’s Bush byl samý výprodej, sázková kancelář a trafika. Holland Park zase samá drahá květinářství a luxusní cukrárny. Elizu tedy právem překvapilo, když na Martu narazila zrovna tady.

„Když jsem byla u tebe posledně na návštěvě, všimla jsem si, že se tady prodávají indická sárí, tak jsem si je chtěla jít prohlédnout blíž – víš, pro inspiraci, podívat se na barvičky a tak,“ vysvětlovala Marta.

„Pro dům snů?“ usmála se Eliza. Bylo jí jasné, že jedině projekt dům snů mohl Martu přimět, aby zabrousila do téhle části Londýna. Marta s Michaelem a dětmi přijeli navštívit Elizu v Gregově bytě všehovšudy třikrát, třebaže tam žila už čtyři roky. Naproti tomu Eliza jezdila k nim domů nejméně jednou týdně, ale někdy i třikrát až čtyřikrát. Dobře věděla, že Marta nepovažuje Shepherd’s Bush za vhodné místo, kam by se měly brát děti. Eliza si říkala, že má Marta zbytečně nos nahoru a děti zbytečně drží ve zlaté kleci, a Marta si naopak myslela, že je Eliza nezodpovědná a hrozí jí tu nebezpečí. Ale jinak se měly nesmírně rády.

„A jak jste s domem snů daleko?“ pokračovala Eliza.

„Čekáme, jestli prodávající přijme naši nabídku. Předpokládám, že už by se měl každým dnem ozvat.“

Spousta lidí má svoje představy o vysněném domě. Hlavně aby měl vířivku a patnáctimetrový bazén, aby se tam všechno lesklo a dýchalo luxusem – a k tomu už stačí jen drobnost – vyhrát v loterii. Stát se to může, ale pravděpodobnost je skoro nulová. Marta měla o svém vysněném domě mnohem reálnější představy.

Byl doslova ztělesněním jejích celoživotních příprav. Od třinácti let si lepila do sešitu nápady pro svůj dům snů. Když byl sešit plný, ukládala je do krabice. Vystřihovala si obrázky z časopisů, kde ji zaujala třeba sluncem zalitá kuchyň nebo útulně zařízený dětský pokojík. Jak se její tvořivý duch tříbil, šla ještě dál a do krabice si pečlivě schovávala třeba i suchý list ze stromu (protože jednoho dne si přesně tímhle narezlým odstínem vymaluje koupelnu) nebo skleněnku z hračkářství (protože se jí líbilo, jak se v ní prolínají a slévají jednotlivé barvy). Schraňovala odstřižky dekoračních látek, kamínky se zajímavou kresbou, hezké dlaždice a keramiku. Když si s Mathewem malovala, byla schopná trávit hodiny tím, že mísila barvy tak dlouho, dokud nezískala dokonalý modrý odstín (neklidného moře před bouří), nebo správnou červenou (s veselým přídechem růžové, která jako by prýštila ze španělských střech za ospalých slunečných dní). Často chodívala do galanterie a tam si donekonečna prohlížela dlouhé řady špulek nití, které hrály všemi barvami: byly tam úžasné syté fuchsiově fialové odstíny, oduševnělé valéry šedé a lila a bezpočet odstínů zelené. Pokaždé si koupila několik špulek a přidala je do své pokladnice nápadů.

Svůj zájem ovšem neomezovala jen na oblast dekorací. Na jedné straně skupovala časopisy a knihy o interiérovém designu, ale současně pilně studovala i technické aspekty z oboru stavebnictví. Věděla všechno možné o rekonstrukcích střech, izolaci podlah, kachlíčkování, natírání, montáži, restaurování i údržbě.

Její dům snů bude sice velký, ale nikoli okázalý. Místnosti budou vzdušné a plné jasu, orientované k jihu. Každé dítě bude mít svůj pokoj, aby mohlo nerušeně odpočívat, zvát si kamarády a současně tím neobtěžovat zbytek rodiny. Možná si dokonce najmou i stálou chůvu, což Michael často nadhazoval.

Každý pokoj bude plný lásky a smíchu.

Na stěnách kuchyně budou viset neumělé dětské obrázky, a chodba u dveří bude plná dětských botiček. Věděla sice, že Michael už další děti nechce („už přece máme páreček“), ale ona ve skrytu duše toužila po dalších. Líbilo by se jí mít čtyři. Zařídila by jim hernu, kde by bylo pohádkově krásné prostředí pro děti i dospělé: každá stěna by byla vymalovaná jinou zářivou barvou, v jednom rohu by byla knihovna, kde by se děti mohly zabrat do knížek, které si i ona v dětství čítávala (a taky by tam měly i pár moderních, které mají překvapivě veselejší a barevnější obálky), a také by tam stál ohromný proutěný koš plný roliček od toaletního papíru a krabic od cereálií, aby mohla s dětmi stále něco vyrábět – modely kosmických raket, zahrádky pro panenky (které by vypadaly navlas jako ty, které vyrábějí moderátoři s dětmi v legendárním dětském pořadu Blue Peter). Odpoledne by za dětmi chodili kamarádi, k svačině by všichni společně pojídali sendviče a zapíjeli je velkými sklenicemi mléka (a Mathew by už tou dobou nebyl tak alergický na pšeničné a mléčné výrobky).

V domě by se ale scházeli i dospělí na skvělé večírky. Marta s Michaelem měli spoustu báječných přátel a Martu moc bavilo být hostitelkou. Nic se nevyrovná pocitu, když posílá domů půltuctu přiopilých kamarádů, kteří se u nich dobře najedli a napili. V jejím vysněném domě bude veliká kuchyně, kam se vejde pohovka i krb, takže kdo přijde na večeři, půjde rovnou do kuchyně a všichni si tam budou povídat, dokud Marta nedovaří. Budou se smát a vykládat si poslední drby o celebritách a taky se tam budou probírat důležité aktuální zprávy. K jídlu se bude podávat vybrané víno, o němž bude Marta schopná zasvěceně pohovořit. Děti přiběhnou seshora zdvořile pozdravit hosty a dát dobrou noc (a pak se samostatně a spořádaně uloží ke spánku, aniž by tropily vzteklé scény). Marta každé jídlo krásně nazdobí a všechno bude chutnat výtečně (a nikdy nic nespálí).

Po dvou letech hledání našla Marta s Michaelem Bridleway: dům bez zjevných stavebních závad, za přijatelnou cenu, na úžasném místě, s původními krby, dřevěnými podlahami a opravdovými stahovacími okny. Skutečný poklad.

Vysněný dům.

Martě se tajil dech, jen na něj pomyslela.

Eliza byla o Bridleway podrobně informovaná a přála si skoro stejně moc jako její sestra, aby prodávající nabídku Marty a Michaela přijal. Sama neměla valné vyhlídky na to, že by se zařadila mezi londýnskou smetánku, tak si toho užívala alespoň skrze svou sestru. Nikdy Martě její naplněný život a materiální dostatek nezáviděla, naopak spíše z něj čerpala určitou naději i pro sebe.

„Nemáš čas na čaj, že bychom si popovídaly?“ zeptala se Eliza.

„Rozhodně ano, ale ty už jsi čaj nebo kávu měla, ne?“ ukázala Marta ke kavárně Bianchi.

„Tam čaj nemají,“ odvětila Eliza. „Kde parkuješ?“

A tak se Marta, Maisie a Eliza vydaly k Range Roveru. Martě bliklo hlavou, jestli ještě stihne zajet do supermarketu a vyzvednout Mathewa ze školky, když se zdrží na čaji s Elizou. A Elize zase úžasem zůstával rozum stát nad tím, že Marta si snad pořád ještě myslí, že čaj a káva se pije jen pro zahřátí nebo zahnání žízně, a přitom jde o čistě společenský rituál.

Obě si zoufale potřebovaly popovídat.

6. kapitola

Eliza měla odjakživa utkvělé podezření, že ji manželé Evergreenovi našli jako asi dvoudenní novorozeně na prahu svého domu, a protože měli dobré srdce, nechali si ji a vychovali. Jak jinak si totiž vysvětlit, že se tak liší od své sestry? Paní Evergreenová nebyla ten typ ženy, co by si uhnala dítě s mlékařem a kukačku pak podstrčila do hnízda, aby ji manžel vychoval jako vlastní. Ale rodné sestry s Martou vážně být nemohly.

Na Martu třeba neudělalo vůbec žádný dojem, když jí Eliza řekla, že předchozího večera popíjela v klubu s Basement Jaxx. Marta se zatvářila nechápavě a zdvořile se zeptala: „A to je nějaká tvoje spolužačka? Znám ji odněkud?“ Marně se snažila rozpomenout, odkud by tu osobu měla znát. Jakže to říkala? Bertha Jacks?

Eliza mávla rukou, ať na to kašle.

Každá se jinak oblékala a měly i úplně jiný způsob mluvy (Marta hovořila spisovně jako správná kultivovaná Britka, zatímco Eliza drmolila na půl úst a polykala koncovky). Dokonce i ve stylu chůze se lišily (Marta chodila rovně, jako by spolkla pravítko, a každý její pohyb byl trochu prkenný a křečovitý; naproti tomu Eliza plula prostorem jako graciézní víla). Každé ráno si Eliza hned zapnula rádio a vypínala ho jen tehdy, když si chtěla pustit cédéčko nebo MTV. Milovala neustálý ruch a šum. Marta naproti tomu toužila po klidu a v nejodvážnějších snech si představovala, jak prožije celé odpoledne v úplném tichu. Dokonce ještě než se narodily děti, pouštěla si rádio jen výjimečně – třeba aby si poslechla Dámskou hodinku nebo nějaký koncert. Obě sestry se pohybovaly v odlišných kruzích a jen těžko hledaly společné přátele. Eliza dokázala i ve dvě ráno odříkávat dlouhé pasáže ze Simone de Beauvoir a prohlašovala, že by tahle pokroková spisovatelka zasloužila svatořečení. Marta ovšem byla toho názoru (když už se musela vyjádřit nahlas), že ženské hnutí naopak „řadu věcí zkomplikovalo“. Veškeré spodní prádlo nakupovala Marta v Marks&Spencer, protože bylo „vkusné a cenově přijatelné“. V prádelníku neměla nic odvážnějšího než broskvově oranžovou saténovou podprsenku a k ní titěrné vykrojené kalhotky. Zato Eliza trávila polovinu volného času v prodejně Agent Provocateur a utrácela tam pravidelně polovinu výplaty za ty nejpeprnější kousky.

Ale zbožňovaly se.

Pojily je společné vzpomínky. Znaly všechny chutě a vůně společného dětství. Pamatovaly si, které svetry kousaly, které ponožky lezly z paty, jaké vlásky měla která panenka (ta Martina je měla hladké a lesklé, zatímco Elizině panence zmatněly a zhrubly po jedné nepovedené vlasové masce z mouky, rozmíchané v čisticím prostředku na nádobí). Eliza si pamatovala, jak Marta naříkala, když se spálila na sluníčku – to bylo ještě v dobách, kdy vláda neapelovala na rodiče, aby děti natírali tlustou vrstvou krému s faktorem padesát. Byla spálená tak strašně, že v noci na sobě nesnesla ani prostěradlo. Tak jemnou a citlivou kůži měla. Museli jí uchystat vaničku s jemným hojivým tělovým mlékem, a když do ní naříkající Martu opatrně nořili, Eliza plakala s ní. A Marta zase lítostivě obrečela, když Eliza jednou ošklivě sletěla z kolotoče a skončila na chirurgické ambulanci.

Spolu poprvé ochutnaly šumák, jahodové mléko, čokoládový instantní pudink a palačinky naslano. Spolu lovily jablka v kádi plné vody, spolu jezdívaly na oslících, stavěly si hrady z písku, tahaly se o panenky, hádaly se o program v televizi a pubertálně vřískaly, když zpíval Paul Young a Nik Kershaw (a to bylo pravděpodobně naposled, kdy Marta projevila zájem o svět populární hudby). Obě současně přestaly věřit na Santu Clause, a to znamenalo mnohem víc než taková prkotina, že jedna z nich neznala pár celebrit aktuální klubové scény.

Eliza nechápala, jak může někdo chtít být státním úředníkem, a Marta zase nevěděla, co přesně stříhá střihač videoklipů a jak, ale Eliziny vtipné historky poslouchala ráda. Její sestra znala tolik neuvěřitelně zajímavých lidí, modelek, dýdžejů, spisovatelů i komiků! Marta si je ani nestíhala zapamatovat (zvlášť když se Eliza o málokom zmínila častěji než jednou). A nadto chodila Eliza do tolika pozoruhodných klubů a restaurací – každou chvíli objevila nějaký nový podnik. Přestože sama Marta byla konzervativní, musela uznat, že Eliza vede opravdu zábavný život. Však jí to také zjevně svědčilo.

Eliza zase obdivovala, jak spořádaným životem žije Marta a jak to má v hlavě srovnané. Milovala svoji neteř a synovce. Byli vždycky takoví čisťoučcí a voňaví a doslova z nich prýštila naděje a dětská nevinnost (i když teď zrovna ne doslova, protože Maisie šíleně slintala, jak se jí klubal další zub). A zatímco Elizino kuchařské umění končilo u instantních polévek, s obdivem vzhlížela k Martě, která vařila výtečně. Pravda byla dokonce taková, že Eliza protrpěla několik nudných večírků jen proto, že se k jídlu podával grilovaný kanic s restovanou zeleninou.

Marta je zavezla do své nejoblíbenější čajovny v Holland Parku. Vlastně to bylo knihkupectví, ale vzadu byla místnost s několika stolky a velkou sedačkou čalouněnou barevným kretonem. Majitel koncipoval celý prostor tak, aby působil dojmem starosvětské akademické knihovny, ale ve skutečnosti bylo všechno vybavení čisté a nové, pouze vkusně patinované. Vytvářelo to dokonalou iluzi zaprášené a zašlé studovny, a přitom se člověk nemusel bát, že se tam nadýchá roztočů. Martě to připadalo skvělé. Z čajů byl na výběr jen heřmánkový a Earl Grey. Vzhledem k tomu, že Eliza vztekle vypadla z Caffè Bianchi, protože jí nebyli schopní ani spařit pytlíkový čaj, usadila se teď radostně do křesla, připravena nechat se ohromit.

Marta šla objednat dvakrát Earl Grey a odmítla nabídku, že by jí Eliza mezitím pohlídala Maisii. Elizu hned napadlo, že si to Marta dělá zbytečně těžší, ale nenamáhala se ji přesvědčovat. Sebrala z hromádky na stolku časopis s křiklavou obálkou a nalistovala si stránku s horoskopy. Nemohla si pomoct – jednou je Vodnář, tak to je silnější než ona.

Marta opatrně postavila tác s čajem na stolek, posadila Maisii do dětské židličky, dala jí do ruky dětský piškot a potom sama usedla, nebo se spíš zhroutila, do křesla proti sestře.

„Poslouchej, Marto,“ s těžko skrývaným vzrušením jí zvěstovala Eliza. „Mohou vás čekat potíže s penězi, když lépe nezvážíte svou finanční situaci. Raději si překontrolujte bankovní výpisy. To je ale vážně bomba, protože mi bankomat zrovna odmítnul vydat prachy – čili jsem asi zase v mínusu!“

„Žádná bomba, Elizo. Ty jsi v mínusu pořád,“ poznamenala nevzrušeně Marta a v duchu se pochválila za to, že si vzala na ty čaje účtenku. „Nechápu, proč ty horoskopy vůbec čteš. Takové nevědecké žvásty.“

„Jasně, co jiného bych mohla od Panny čekat. Panny jsou šíleně skeptické.“

Marta povytáhla obočí, ale neříkala nic. Škoda, že se Eliza v životě řídí takovými nesmysly. Přitom jinak je to tak rozumné děvče. Marta měla větší štěstí, protože když řešila nějaký problém, nemusela číst horoskopy ani si dávat vyložit tarotové karty nebo číst v čajové sedlině. Probrala to s Michaelem a on jí uměl vždycky dobře poradit.

„ ,Vodnáři narození mezi desátým a osmnáctým únorem se budou zamýšlet nad tím, zda je pro ně současný partner ten pravý.‘ Tohle je teda vážně neskutečné,“ vydechla ohromeně Eliza.

„Copak, vám to s Gregem neklape?“ zeptala se znepokojeně Marta. Neslyšela ráda, když to někomu ve vztahu skřípalo. Odporovalo to její životní filozofii. A představa, že má potíže ve vztahu zrovna její sestra, byla vůbec nejhorší.

„Tak trochu,“ povzdychla si Eliza a napila se čaje. Chutnal jako kočičí chcanky. Elize se podvědomě zastesklo po výrazné chuti espresa paní Bianchiové, ale ne že by snad byla ochotná to otevřeně připustit. Ani sama sobě. „Ne že bychom se přímo hádali,“ vysvětlovala, „jen mě to začalo nějak nudit, nebo co. Vy se s Michaelem spolu nenudíte?“

„Ne, nikdy,“ vyhrkla Marta bez přemýšlení.

„Někdy mě přímo štve. Michael tě nikdy neštve?“

Marta ani nezaváhala. „Nikdy.“ Neměla v sobě tolik opovážlivosti, aby někoho osočila z toho, že ji štve, takže si ani neuměla představit, že by ji měl štvát dokonce přímo její manžel. Snad možná jedině teď v pátek, ale to se nepočítá. Marta sice nevěděla, proč se to nepočítá, ale byla bytostně přesvědčená, že to tak prostě je.

„Tak vidíš,“ neposlouchala ji Eliza. Marta nechápala, co má vidět, ale honem nevěděla, co na to říct. „Myslím, že jsem ho názorově přerostla,“ pokračovala Eliza. „Asi ho budu muset pustit k vodě. Adié a nazdar,“ dodala rezignovaně.

Marta nevěřila svým uším. „Ale co si bez něj počneš?“ Doposud byla přesvědčená, že se k sobě Eliza s Gregem výborně hodí, a těšilo ji, že Eliza konečně dokázala vydržet ve vztahu celé čtyři roky. Předtím se jí každý rozpadl už po pár měsících či dokonce týdnech. S Gregem vypadali šťastně. Hodně se spolu nasmáli – Marta neznala žádný pár, který by se spolu tolik nasmál. A třebaže se už dávno smířila s tím, že se Eliza patrně nesníží k něčemu tak staromódnímu, jako je svatba (takže tím pádem Maisie bohužel nebude moct jít za družičku a Mathew za pážátko – a to bylo Martě velice líto), alespoň se utěšovala tím, že už s Gregem zůstanou napořád. Byla přesvědčená, že v partnerském vztahu se lidem žije lépe než samotným. Je to tak přece správnější. Má to tak být. „Nebude ti bez něj smutno?“

„Mám přece přátele, práci a taky tebe. Greg není pupek světa.“ To zatím nebyl pro Elizu nikdo. Málokde na světě vydržela dost dlouho, aby si tam stihla vybudovat pevný vztah, natož aby zakotvila navždy. Když začala chodit s Gregem, měla původně v plánu, že se v Londýně zdrží jen půl roku – chystala se totiž do Austrálie. Jenže nakonec se to nějak zvrtlo a zdržela se déle. S Gregem byla sranda, pořád něco podnikali a Eliza pořád ne a ne si zažádat o australské vízum. No a pak dostala práci v hudební branži, a to byla první práce, která ji doopravdy bavila. Ne že by se z Elizy snad stala celebrita, ale kolegové si ji oblíbili a získala určité jméno. Brala svou práci vážně – tedy téměř. Sice pořád měla potíže s administrativou, fakturami a dochvilností, ale snažila se. Ovšem o tom, jestli Greg bere vůbec něco vážně, silně pochybovala. „Já už hledám něco jiného.“

„A co?“ Marta zvládla utřít Maisii pusinku, aniž spustila oči z Elizy.

Eliza zazářila. Už se nemohla dočkat, až se Martě bude moct svěřit, jaký pokrok v citovém vývoji udělala. Už jen to, že se chce Martě alespoň maličko přiblížit, ji určitě potěší. „Hledám opravdového muže, a ne kluka. Měl by mít pořádnou práci a vlastní byt. A měla bych si ho umět představit, jak se mnou nakupuje výbavičku pro mimino.“

Martě div nespadla čelist až na naleštěné parkety (zdařilou laminátovou imitaci). „Vážně?“

„Ano. Chci chlapa, který používá měsíční síťovou jízdenku a neloví vždycky v ruksaku drobné na metro. A vůbec, nechci už chlapa, co pořád tahá ruksak. Chci chlapa s diplomatkou a notebookem.“

„Aha,“ odtušila Marta a opatrně volila další slova, aby nedala najevo šok. „Elizo, ty mě opravdu překvapuješ.“

„Já věděla, že ti to udělá radost!“ rozzářila se Eliza a vůbec si nevšimla, že Marta reaguje tak obezřetně. Mrkla na hodinky a zjistila, že zase hrozí, že přijede do práce pozdě, a to už potřetí tento týden, a tak se kvapem omluvila, dala sestře i neteři hubičku a vyběhla z čajovny celá šťastná, že ty kočičí chcanky může nechat na stole.

Marta dopila čaj a pak se pustila do nerovného boje s Maisií ve snaze posadit ji do kočárku. Holčička se celým tělíčkem bojovně vzepřela, napjala se jako struna a odmítala se nechat vecpat do kšírů. Vynucovala si, aby ji maminka nesla. V deseti měsících si Maisie dokázala překvapivě srozumitelně diktovat, co chce a co ne – musela to zdědit po otci, protože Marta si samu sebe nedokázala ani teď v dospělosti představit, že by tak umanutě vnucovala někomu svou vůli. Maisie ječela řadu minut a ostatní hosté v čajovně už na ni vrhali nevraživé pohledy. Nakonec se vyčerpala, klesla do kočáru a naštvaně usnula. Martě se zase provinile sevřel žaludek. To není dobré, aby touhle dobou Maisie spala. Takhle už totiž neusne po obědě, a když neusne po obědě, začne být k večeru protivná, Marta ji bude muset dát dřív spát, tím pádem se vzbudí ráno hodně brzy a Michael bude rozladěný.

Ach jo.

Ale Maisie spala a nedalo se s tím nic dělat. Marta usoudila, že by té slastné chvíle vytouženého klidu měla využít, a vydala se na obhlídku regálů s knihami.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Život té druhé.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.