Adolf Branald

Adolf  Branald byl prozaik, dramatik, autor literatury pro děti. Adolf Branald se narodil v Praze jako syn Richarda Branalda, herce, režiséra a dramatika a herečky Marie Branaldové. Dětství prožíval v Praze, Plzni a na cestách s rodiči, kteří vystupovali s činoherními, operetními a operními společnostmi. Adolf Branald maturoval na obchodní akademii v roce 1929. Po skončení vojenské služby prošel různými zaměstnáními. Pracoval jako praktikant v bance, obchodní zástupce, klavírista při němých filmech, vedoucí autodílny, prodavač v knihkupectví i reklamní pracovník. V roce 1936 nastoupil Branald u státních drah, kde mimo jiné pracoval jako telegrafista nebo výpravčí. V letech 1939 - 45 pracoval v Praze na Masarykově nádraží, kde se aktivně zúčastnil protiokupační ilegální činnosti. Po válce pracoval Branald jako tiskový referent na ministerstvu dopravy, poté v letech 1952 - 59 byl redaktorem nakladatelství Československý spisovatel. Od roku 1960 se věnoval jen své spisovatelské práci. V roce 1970 mu bylo zakázáno publikovat. Branaldovy literární začátky jsou spojeny s prací jeho otce. Již před válkou s ním psal divadelní hry pro ochotníky. Sám pak publikoval v novinách a časopisech.

Vizita

Obsáhlý román z lékařského prostředí zavádí čtenáře do komplexu jedné okresní nemocnice. V řadě událostí všedních dnů se odrážejí celé lidské osudy, radosti i trápení jak pacientů, tak i lékařů, jejich charaktery i problémy. Odborná medicinská terminologie a lékařský sleng  vytváří velmi výraznou, autentickou atmosféru. Kniha se do podvědomí veřejnosti zapsala i svým filmovým zpracováním. Román se skládá ze tří relativně samostatných částí (Anamnéza, Diagnóza a Terapie), které jsou rámovány prologem a epilogem.

Adolf Branald

Vizita

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Adolf Branald – heirs c/o DILIA, 2013

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-26-9

Obsah

Adolf Branald

ANAMNÉZA

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

DIAGNÓZA

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

TERAPIE

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

ČTĚTE ELEKTRONICKÉ KNIHY

Žena otevřela oči, vztáhla před ně ruce, postižené úporným ekzémem, dívala se na ně, jako když je vidí poprvé, a ještě celá blažená zvolala: — Lidi, já měla sen! Že stojím u necek a peru a voda mi teče po rukách. To vám byla krása...

Na poli dvanácti čtverečních milimetrů provedl operatér mastoidektomii s otevřením antra. Sedmiletá hluboce spala. Malá, ale hluboká rána za zbledlým dětským uchem byla prudce osvětlena reflektorem. Paprsek se propadal do sondy a osvětloval rudý, cválající život. Operatér odřízl část kosti do peruvety a pokračoval ve své hodinářské práci, dávaje bedlivý pozor, aby se dlátkem nenaboural do mozkové tkáně.

Vizita odešla a smutný muž pocítil potřebu svěřování. Řekli mu, že za pár dní začne nový život. Začal hned. Vzal papír a tužku, klekl k oknu, parapet mu posloužil jako psací stůl. Psal sám sobě: — Spěchat domu, návrat z lomu, žárlivost. Vlastní úvahy. Kde domov můj, tam šťasten každý, toť Anděl tvůj a věrný navždy.

Na kamenném stole ležela mrtvola čtyřicetiletého muže, otevřená a prázdná. Žebra trčela do výše jako ztroskotaný koráb. Všechno už bylo z nitra vyvrženo, prohlédnuto, zváženo a zapsáno. Pomocník zvážil ještě jednou mozek. Prosektorovi se něco nezdálo. Tak malý mozek na tak velkého muže! U psacího stolku seděla světlovlasá dívka v bílém plášti. Dávala pozor, aby se nepřeklepla. Tisíc sto padesát osm. Máte? Mám. Malacie pravé polokoule, levá normální.

Ještě měly dost času, ale dvě hodiny už pobíhaly na chodbách. Potom si dodaly odvahy a zaklepaly na jedny dveře: — Paní vrchní, dejte nám už šaty! Nikdo neodpovídal. Volaly ještě silněji: — Paní vrchní, ať nám připraví děti! Mázlová, Haklová, Feningbaurová. Stále jim nikdo neodpovídal. Běžely zpátky na pokoj, vyklopily do tašky obsah zásuvky a honem se vrátily na chodbu a bouchaly na dveře, jako když mají o něco smrtelný strach. Když dostaly šaty, vpadly do nejbližšího pokoje, nedbaly udivených pohledů, rychle se převlekly a opět běžely nahoru a volaly: — Paní vrchní, ježíšmarjá, ať už nám dají ty děti! Mázlová, Haklová, Feningbaurová. A Součková! volala odněkud ještě jedna, ještě v županu, ale ony na ni nečekaly a běžely zas dolů do přízemí a dívaly se zasklenými dveřmi ven. Po vlhkém písku přecházeli otcové.

Trepanace byla dosud viditelná na oholené lebce, stehy byly jasně červené. Muž po operaci mozkového nádoru usedl na bílou židli. Asistent vyšel z bílého kruhu a položil před pacienta cigártašku, noviny a šálek. Konzilium zpozornělo. Asistent se zeptal: Co to je? Noviny, řekl pacient. A to? Šálek. A to zde? Tabatěrka. Primáři se gratulovalo. Pacient nechápal proč. Také mu ušlo, že na oholené lebce začínají vyrážet vlasy šedivé místo tmavě kaštanových.

Další žadatelka, v pořadí dvanáctá, vypovídala: — Copak já, ale on říká, že nechce vychovat syna do chudoby, ale až do nového života. Že zatím nic nechce, až bude všechno vyřešený, s Vietnamem a s tím Berlínem. Říká My se budem piplat, ne? zvyknem si, ne? a ono to potom rupne. Já už to prožil jako kluk. Já mu říkám, že to není přece tak zlý, jak se to dělá — ale on prostě nechce. Tak jsem přišla prosit, abyste mi to vzali.

Z nemocnice vyšel muž, přes ruku nesl modré ženské šaty. Šel tupě kolem vrátnice, ale vrátný vyběhl za ním, vzal ho za ruku a tlumeně řekl: — Pamatuj na děti, Franto. Teďka se musíš držet. A poohlídnout. Po nějaký slušný a zdravý. Já ti ty šaty tady nechám. Až večer, to je lepší. Aby to tak nevypadalo.

— Snad mě tady nechají přes noc, doufala matka, — přece ji nemůžu jenom tak opustit. A tiskla jí ruku, šeptala Nestojej za to, Fanynko, ani jeden, věř mi, a stále ještě viděla malé hnědé, skoro průhledné kapsličky, rozházené po zemi; a pod kredencí, skoro ji nebylo vidět, tu škatulku.

A jiná žena stála před lékařem, do pasu nahá, tělem i tváří rozzářená. Bulka, kterou našla při mytí, je jenom tukový nádor, histologické vyšetření negativní. Můžete klidně spát, paní Wimrová. Můžete jít, paní Wimrová. Žena však stála před lékařem dál, polonahá a blažená, ruce už netiskly cudně košili k prsům, ruce visely podél těla, žena se někam do daleka smála a po tvářích jí stékaly slzy. Tak se přece uklidněte, paní Wimrová. Přikývla, otřela slzy a místo obvyklého díku složila slib: — Já už na něj nesáhnu, na mou duši, já už toho kluka nikdy neuhodím!

A v temné chodbě stáli proti sobě dva muži, nevidoucí si do tváří.

— Za týden si pro ni přijďte, řekl lékař.

— Jak se vám odměním?

— Víte co, odvážil se lékař, — vraťte nám tu krev.

Když muž nechápal, vysvětloval: — Dali jsme jí pět set kubíků. Krev se teď strašně těžko shání.

— Já ji milerád zaplatím.

— O to není, já potřebuju příklad, to se roznese, víte.

— Ano, nevím, přece je to krev, nikdy jsem o tom nepřemýšlel, třeba jsem nemocný a moje krev se nehodí, teď si vzpomínám, měl jsem zánět ledvin.

— To by nevadilo, my si vás vyšetříme. Víte, tady jde o dobrou vůli.

— Ovšem. Já chápu. Já si to rozmyslím. Když dovolíte.

V bráně připevňovali dva montéři píchací hodiny. Uklízečka je pozorovala z okna. Kolem šel náhodou ekonomický náměstek, když viděl, že se uklízečka mračí, přistoupil k ní a tiše poznamenal: — To je kvůli primářům.

— Neřvi, ještě tam máš prdel, vítala doktorka nového občana.

Ředitel ústavu zahájil klinicko-patologickou konferenci citátem ze Speranského: — Dva medici se mne jednou ptali, co dělat, aby porozuměli medicíně. Řekl jsem jim Čtěte poezii a naslouchejte hudbě.

A stará žena se senilním zákalem čočky se nepřestávala zlobit na vnuka, který zase nepřišel: — Seš už docela zkaženej. Copak mně moh táta koupit lesní roh?

Začala se psát léta šedesátá a kromě té ženy bylo v nemocnici ještě devět set osmdesát šest lidí; šlo tedy o slušně velikou nemocnici a slušné množství problémů.

ANAMNÉZA

1.

Trvalo neobvykle dlouho, než ho našli. Nikdy předtím, po celý svůj třiasedmdesátiletý život se nestaral o to, jestli ho někdo najde. Hledání se podobalo velikému lovu, se vším všudy, co k takové honičce patří, se stopařením, zátahem a odtroubením, jenom s tím rozdílem, že on o tom nevěděl a nesnažil se tedy nikterak unikat a mást jim stopu.

Na nějaké zastrčené epidemiologické stanici, docela nenápadně, srovnávali asi hlášení o alimentárních nákazách a zastavili se nad rubrikou nula čtyřicet. Čísla vzbuzovala respekt, ještě nehořelo, nikdo neměl strach, byl mimořádně horký červen, břišní tyfus, to se stává i v nejslušnějších rodinách. Widal, fleboklýza, chloramfenikol, držíme ho v hrsti, nebojte se. Dokud se jich čtyřicet osm nepoložilo v západních Čechách, třiadvacet na Moravě a třicet na Slovensku. Hrdlo, jazyk, sliznice jsou oschlé, zarudlé a jazyk špinavě hnědě povleklý, koncem prvního týdne se stav zhoršuje — vidíte, víme o tom všechno, to chce klid. Praha hlásí čtyřicet nových případů. Pacient je rozpálený, schvácený a obluzený, mluví z cesty, utíká z postele — vůbec se nebojte — obvyklá inkubační lhůta čtrnáct dní. Původcem je mikrob Salmonela typhi abdominalis, odolný na zevní vlivy, v čisté studniční vodě se udrží několik týdnů, nezničí ho ani zamrznutí v ledu, tak vidíte, víme opravdu všechno, už jich je pět set šedesát šest, Brno, Nový Bydžov, Ostrava, Hradec a docelá malá hnízda, po jednom, po dvou, hlášení se sbíhají ze všech koutů, vzedmutá břicha, zvětšená játra, tyfová roseola.

A on si zatím sedí s klukem Salců na dvorku, čepici do čela, plný páry

jednou jsem došel do Terstu, nosil jsem v přístavu balíky, až přišel agent z šífu na herberk, že potřebuje šest maníků na šíf do Ameriky. Šel jsem do kotelny, tam je člověk spolehlivě skovanej, a stejně přišli. Na strážnici měli štramáckou písařku, na to já jsem kadet, nebyla už moc mladá, ale uměla to očima, a když to umí očima, umí to s tím druhým, tak jsem u ní

přespal. Vidíš, ty troubo, říkala ráno v posteli, není to lepší než celá Amerika? Pak vstala a udělala španělský ptáčky s rejží. Za měsíc mě omrzela a já šel dál, na Bělák.

Když zjistili, že téměř všichni napadení jsou motoristé a že všichni bez výjimky, tedy ti, co řídili, i ti, co se jenom vezli, navštívili devátého června Albrechtický silniční okruh, skončila první fáze lovu. Začal zátah. Teplota poklesla. Vidíte, že víme, jak na to, jen klid. V některých případech se sice objevily komplikace, jenže za to my nemůžeme, to je věc tělesné dispozice.

Bývali by ho měli ještě dřív, nebýt okolnosti, že ti, kdož pili vodu první, mezi třináctou a čtrnáctou hodinou, dokud ještě nebyla zkalená, zůstali intaktní. To je popletlo a zdrželo.

Detaily se zjistily na místě. Jakmile měli čísla, výpovědi, fakta, změnil se přes noc jeden z nejzáhadnějších případů epidemie v běžnou příhodu. Tak tomu bývá obvykle — jenomže vždycky není kolem pumpy osm tisíc lidí. V pomyšlení na následky byla vlastně větší hrůza než ve skutečnosti. Do jednoho se uzdravili — až na jeden případ enterorrhagie, který ve chvíli zátahu zůstával nedořešen.

Zatímco tedy stáli už na návsi a představovali si, jak někdo z pumpy utrhl tabulku, možná dávno — možná ve chvíli, kdy došla limonáda a pivo, protože nikdo už nemohl bezpečně říci, kdy vlastně tabulka zmizela, zatímco se ukazovalo, že k tyfové pohromě přispěly ochotné sestry Červeného kříže, které nemohly promeškat mimořádnou příležitost a roznášely v konvích vodu a občerstvovaly žíznivé z Nového Bydžova, z Brna a Ostravy, zkrátka těch pět set šedesát šest a ještě další, u kterých nemoc poběhla lehce nebo se vůbec nezjistila, zatímco se tohle zjišťovalo a kreslily se polohopisné plánky a braly se vzorky vody, seděl pořád u Salců na dvorku a nešel se tam ani podívat

musej si vymejšlet, aby měli práci, tyfus je blbost, jo za války, to jo, měl jsem párkrát hroznou laxírku, ale vrazil jsem do sebe flašku žitný a bylo po ftákách, jenomže teď dělaj z každýho prdu vědu.

Když všechno zakreslili, šli proti potoku, který prosakoval do studně, a došli poměrně v klidu k Salcům na dvorek. Tam seděl a vyprávěl nejmladšímu Salcovi, jak v desátým roce dal ednomu beťárovi přes držku, bylo to v Békéscsábě v hájku za nádražím.

Jeden otevíral dvířka na dřevěný hajzlík, druhý rázoval od žumpy k potoku a počítal pozorně kroky, třetí mluvil s vystrašeným Salcem. Potom je všechny, i s klukem, naložili do sanitky a odvezli do špitálu. Po třech týdnech, když jim vyšetřili moč, stolici a žluč, pustili Salcovou, Salce a kluka domů.

Stal se bacilonosičem, a protože se s nimi vidí poprvé, nikoliv ale naposled, začne obšírně, u maštale, odkud vyrazil v šestnácti, tátu jakživ nepoznal, matka byla děvečka, přeskočí neslaná nemastná léta, co s tím, když se nic neděje, všechno teprve začne

ráno jsem šel z Pejřimova dál, u Počátek narazím na cikány, táhli k jihu jako ptáci za teplem, byl to život, každej večír drůbež, jenom tak na ohni, obalená v hlíně, od tý doby jsem nic lepšího v hubě neměl.

Naslouchají mu shovívavě, slyší ho poprvé. Zdá se, že nejde pouze o bacilonosiče, že jde také o člověka, který nemá kde spát. U Salců ložíroval z milosti. Příbuzný s nimi nebyl, zpátky nemůže. Sociálka sto devadesát.

— To snad není ani možný, řekl primář. — On snad je poslední tulák na světě. Napište ještě do družstva.

Pomáhal krmit slepice, odpověděli z družstva, ale měli jsme ho spíš z milosti, odmítáme povinnou péči.

Hygienik požádal o hospitalizaci na infekčním oddělení. Domov důchodců odmítl umístit bacilonosiče.

Nikdo ho nechtěl.

— Jedna doživotní postel, řekl primář. — Jaké jste měl vlastně zaměstnání, pane Prepsl?

— S tímhle si na mě nepřídete, pane doktor, já jsem světověj člověk. Vy jste zrovna jako ty policajti, celej život se mě takhle ptali, jenže to jsem byl mladej, teď mám pruh, hele!

Odepínal pásek a vytahoval košili.

— Schovejte to, pane Prepsl, my víme. Tady jde o to, co s vámi.

— Copak u něčeho ještě postát nebo podržet, na to jsem kadet, já bych mohl třeba chodit pánům pro pivo, s lidma dovedu.

Přišel čas, aby mu řekli, co je izolace.

Váhavě začali, ale když jim došel strašlivý smutek ve vybledlých tuláckých očích, zarazili u sanitárního filtru. Byl z něho najednou starý ustrašený dědek.

— To už teda nikdy —

— Nebudete docela sám, můžete si povídat s ošetřující sestrou, později vás pustíme na zahrádku, kolem jsou lidi, vidíte je z balkónku, já přijdu taky

jo, tak to je po legraci, choděj ke mně s bílou gázou na hubě, jenom Růžena chodí bez gázy, tadyhle je polívka, tadyhle jsou prášky, dva zelený v poledne, dva bílý na noc, jak se vám kadí, pane Prepsl? Kdybyste potřeboval, cvrnkněte, máúcta pryč, a ty dvě druhý jsou skoro děti, před těma aby se jeden bál otevřít hubu, sotva sem vlezou, maj plný sukně strachu, snad maj lepší oči, snad ty bacily viděj lítat v luftu nebo co, já nevím, jako kdyby byl člověk prašivěj. Dva kroky, a jsem v klandru, co je balkón proti slávě boží, a doktor má furt kvalt a primář se zjevuje jako papež o velkým svátku, zbejvá Růžena, Růžena vrba, dvorek, Békéscsába. Růžena celej svět. Ale za všecko se musí na tom světě platit. Copak — z nouze se daj hlídat i švestky, takhle u něčeho postát nebo něco podržet, na to já byl kadet, ale on se vždycky někdo našel, kdo se smiloval nebo dělal granda nebo měl rád srandu nebo se chtěl postarat o člověka, kterej je na starý kolena docela sám, zaplaťpánbůh, pane Salc, oni holt maj zlatý srdce, až na to krmení, že se musí v půl šestý vstávat. Ale tohle je hotová pohroma.

Každá pohroma se dá vysvětlit, a on se o to poctivě snažil. Skoro každá pohroma. Jen jednou se stalo, že dostal ve tmě pár facek a nikdo mu to už nikdy nevysvětlil — a teď ty bacily. Aleje to vůbec pohroma? Leží si v posteli v povlíkačkách, bere prášky dva zelené v poledne a dva bílé na noc, když opouští záchod, umyje si ruce v předepsaném roztoku chloraminu, víc na něm nechtějí. V podstatě se má znamenitě. U Salců sedával na dvorku, tady si může jít sednout na balkónek.

Dobrá — ale nemůže se sebrat a jít pryč. Ne že by chtěl; je rád, že je v teple, jakživ se tak neměl — ale chybí mu ten pocit sebrat se a jít pryč.

Dole ve sklepě, zamořeném řezavým smradem, visí všechno, co k němu patří: kabát, kalhoty, košile, podvlékačky. A čepice. Chodívá v představách po schodech dolů a navštěvuje, co po něm zbylo. Dokonce chodívá po oněch schodech častěji než do Terstu, kam chodíval dříve — tedy v představách — mimořádně rád. Cesta domem je přitažlivější, není tak okoukaná. Motá se v lhostejném cizím domě, který mu nikdy nepřiroste k srdci, protože tu není pánem ani Salc, ani jiný dobroděj, kterému se může, ba musí třikrát denně vzdávat chvála, a vždycky po večeři, a někdy i mezi dnem vyprávět o světě, kdepak, tady každý pospíchá, o vyprávění nestojí, o chválu jakbysmet, není s kým posedět, kam jít — železné dveře do sklepa — alespoň tam: nacpány v plechových skříních visí v ostrém formalínovém pachu svršky lidí, kteří se jakživi nesetkali, až tady, až tady se jejich kalhoty a sukně zamuchlaly do sebe, pod ošuntělými saky starců jsou skryty dětské punčocháče, vlna vedle cibelínu, staroba vedle mladosti, všechno pohlceno ve formalínu čeká; v čekání je příslib, že si někdo jednou přijde,

strčil je do kastlíku, neví, jak to se mnou je. Kdyby to věděl, moh je rovnou spálit. Se mnou to je na výdrž, dědku. Možná že není ani tak starej, jak vypadá. Ale vysušenej jako křížala. Hlavně je vysušenej. Asi dost viděl. Jak se mu vyhrnul rukáv, zahlíd jsem tetýrunk — je suis ma — la — de —

— Copak to značí, šéfe?

Dezinfektor pohrdavě mlčel a natřásal důležitě kalhoty.

Bacilonosič Prepsl přetáhl přes hlavu košili a ukázal mořskou pannu, trochu zašlou, ale echtovní, z Hamburku. Nastrkoval ji s pýchou, jako člen tajného bratrstva tajnému členovi. Dezinfektor pověsil kalhoty, potom sako, uložil boty do dřevěného šuplíku s číslem, prádlo hodil na hromadu špíny, podíval se bezvýrazně na Prepsla a vyhrnul druhý rukáv. Stálo tam modře vypuntíkováno Moi aussi. Dost důvěry napoprvé. Rychle rukáv stáhl a neřekl už ani slovo.

— Já nemám před pacienty žádné tajnosti, řekl mladý sekundář — Existuje zajímavý antagonismus mezi normálními zárodky koli a tyfu. Najdou se třeba ve šťávě duodenální — rozumíte mi? Bude vás jistě zajímat

vůbec ne, ale proč bych dělal vola. Asi je mu jasný, že mám šlajf.

— Každý má vědět a znát — alespoň ve zkratce — salmonelózy jsou nemoci zvířat, například prasat, hovězího dobytka, ptáků — a za určitých okolností lze je přenést na člověka. Dnes je známo víc než sedm set typů salmonel — takže vidíte

jednou je všechny prokouknu, naučím se jejich fíglům a budu mluvit jako oni. Organismus. Salmoléna Mahuléna. Těm deskám se říká staťák, naproti na střeše jsou čtyři komíny, mezi třetím a čtvrtým je nakřivo anténa, to mě bude dost rozčilovat, pořád se koukat na křivou anténu, hele, vrabci, rošťáci, to víte, že dostanete drobečky, a vůbec, žrádlo je tady studený jako psí čumák, na balkónku je zacpaná rina. Až začnou slejváky, poteče sem voda, tak co, zůstanu v posteli, ať se staraj. Když mě zavřeli. Salmonelóza hovnóza, dole mám zamčený hadry.

Šel k oknu. Naproti ležely ztichle děti, po třech po čtyřech v pokoji. Nikdy se o děti nezajímal, teď ho jejich bezmocná nehybnost dojímá. Růžové kuličky na polštářích, spála, spalničky, to už taky zná, něco řekla Růžena, na něco přišel sám, vedle žloutenka, tyfy, žluté bledé paličky. Vedle černý kašel. Vedle obrny. Stafylo — ne, to ještě nezná, všechno ještě neví

maj to rozsortírovaný jako piksličky na poličce, zázvor, paprika, květ. Všimly si. Zamávaly. Ty už to maj dobrý, co mávaj, ty už jsou z toho venku, rošťáci.

Sel do pokoje, udělal z novin admirálskou čáku, dal si ji na hlavu a dělal jim opičky. Rozdováděly se, vylezly na tělesa ústředního topení a chytaly se mřížek v oknech. Složil z papíru šipku, šel na balkónek a hodil šipku dětem do oken. Chytaly ji, ne, nikdy ji nechytí, okna jsou zavřená, šipky se odrážely od skla a padaly na trávník s ohnutou špičkou.

— Vy se nudíte, pane Prepsl, viďte?

— Strašně, pane primáři.

— Tak nám dáte do pořádku trávník, ale za plot infekce mi nesmíte!

Začal žít pro třicet jiřin a pro pytlík travního semínka. Co živ se k zahradnické práci nedostal, jestli se v něčem vyznal, tak trochu v lidech. Věděl, proč mu dali lopatu a rýč. Taky věděl, proč se těm jiřinám až moc nahlas podivují. Všechno věděl

všechno je outěcha, se mnou je šlus. Jak začnou bejt na tebe lidí nápadně milý, je šlus.

Večer přelezl plot a odešel do města. Vlastně už byla noc. Měl na sobě zahradnické montérky, a byl-li něčím nápadný, pak jenom nepřirozenou veselostí, s jakou přivítal první pivo v kantýně u nádraží.

Přisedl k dvěma ajznboňákům, ale za chvilku, jak se rozneslo, že dává rundu, samozřejmě pivo, na frťany mohlo ovšem dojít později, jak se rozneslo, že přišel kořínek, měl kolem sebe celou kantýnu, deset, dvacet, víc se jich sem nevešlo. Věděl, že jim dělá kořena. Vůbec mu to nevadilo, přelezl plot, aby ho dělal. Šavle vzhůru, kluci, a tóčo! Vytáhl na ně parádní číslo programu:

— To byl u Moosbrunu císařský hon na jeleny, kterýho se zúčastnila šlechta a tenhle glérus, arcibiskup na koni, seděj jako ženská bokem, sukně dolů, ale střílet uměj jako fořti! Jak se tak dívám, vidím, jak se žene licipijánskej kůň a na něm dáma v cylindru a z toho cylindru vlaje závojíček a ona chce v tom cvalu přeskočit příkop, v kterým jsem ležel. Kruci, ta slítne! A taky jo, kůň se minul o půl metru a leželi oba —

Měl svá vyprávění za dlouhou dobu vypracována, hovořil

rozmyslně, žádná ukvapená gesta, žádná kvaltovka, musí to vypadat echt. Při velkých scénách událost spíše zlehčoval, než nadnášel, a snažil se mluvit správně česky. Což dělalo lepší dojem. A sem tam prohodil cizí slovo, aby se vědělo, že se vyzná v nóbl společnosti.

— Volala o pomoc, ne moc nahlas, nikdo jinej tam nebyl než já a ona mě hned uviděla. Vytáh jsem ji a potom koně, nic se celkem nestalo, trochu se lekla.

— šavle vzhůru! zvolali družně ajznboňáci, tušíce správnou příležitost. Připíjelo se na zdraví krásné neznámé. Potom na zdraví hostitele. Jak ti říkaj, sekáči?

— Říkejte mi Lojzo, kluci! Byla přítulná, tenkrát se nosily živůtky na patentky, bylo co rozpínat, ale bylo teprve odpoledne —

Přerušili vyprávění, žádali podrobnosti — jako vždycky na tomhle místě, a zdvíhali sklenice na kuráž sekáče Lojzy, a došlo na rum. Měl stovku. Vyzdvihl si ráno na košile. Růženko, ať mi pošlou z kanceláře, z penze. Teď už byl pořádně v náladě, přece jenom odvyk, ani ho nenapadlo počítat sklenice. Záleželo mu na jednom; aby dovyprávěl se ctí, aby dobalil bez hanby, aby ani jednou nemrkli

— Já se neptal, ona taky ne, udělám ti pěknou hodinku, holka. Jak se to dělá? chtěla vědět. Ty seš nějaká zvědavá, možná že to nebude hodinka, možná že to budou dvě, ale musíš být hodná, já budu moc hodná, napřed jak to děláme u nás doma, od Šumavy k Tatrám, potom v Turecku a potom Eskymáci, a byl pomalu večer, najednou jsme uslyšeli velký troubení, ona se honem ustrojila a já jí pomoh na koně. Vtom se z lesa vyhrnuli jezdci a ona k nim, ale oni ke mně, kdo jsem a jak, zkrátka se ukázalo, že to byla princezna Štěpánka od toho korunního prince Rudolfa —

Rozchechtali se nezřízeně, zatracenej fórista! a hostinský podstrčil na stůl tácek s rumy, štamprlátka se ani neusadila, ještě se třásla, už po nich jeli kopáčskýma rukama, ani moc nepozdvihovali, nezdržovali se, hodili slzu do sebe a chechtali se dál. Dva tři na sebe mrkli, ne, nic netušil, nic neviděl — trochu ho mrzelo, že jsou tak brzy grogy, takhle jim nedojde konec. Třeba si myslí, že už je konec! Žádný nechce ztichnout.

— Kušte! To není všechno. Potom se objevil Rudolf. Sám následník. Kam jdeš, ptá se. Já jdu do Kronštatu za prací. Tak nikam nechoď, rozumíš, musíš k nám na večeři. Že mi dá zejtra do Kronštatu extra vlak. A tady máš, občane, na znamení mé oucty a lásky! Stáhnul s prstu prsten s kamenem jako hrách a sám mně ho navlík. Potom mě odvezli fiákrem k nim na večeři a ráno stál na nádraží extra vlak do Kronštatu.

Už je otravoval. Někoho napadlo, že nemá prachy. Podezření se zamíchalo do nálady jako utrejch, ztvrdli a začali být uštěpační. Skákali mu do řeči a pomrkávali na sebe a kopáči si pro jistotu odsedli, kdyby se outrata musela rozpočítávat na jednotlivce. Někdo řekl Kecálisto! Jenom dva ajznboňáci trpělivě naslouchali, byli po práci, nohy je bolely, tak se dívali, hlavy podepřené, ztěžklá víčka skoro přivřená, a narůžovělé se usmívali.

Postřehl, jak pomrkávají. Pomrkávání nesnášel, ničím ho nemohli víc urazit. Dělají si šoufky. Nerad hrál někomu vola.

Měli pravdu, kecal — ale pořád se zoufale bránil:- - A ve vlaku byla koupelna, a hajzl, když se zatáhlo, tak hrál Zachovej nám hospodyně!

Tohle vždycky zabralo, ale oni byli kruťasové, ani to s nimi nehnulo. Zkusil je naposled rozpálit:

— Vlak už se skoro hejbal, vtom vlítnul na perón ten pobočník, já se jdu jenom přesvědčit, jestli je všecko v rychtyku! a strká mi do okýnka košíček a v tom košíčku pečený kůře a flašku vína!

— Kdybys nekecal, dědku.

— Červenýho! řekl trucovitě.

Odvrátili se od něho a on viděl jedna veliká strašlivá záda, a to si přece jenom nemohl nechat líbit. Lítost se proměnila v kuráž, slabost se proměnila v sílu, cítil se fest v kolenou i v hlavě, dobře, ukážu vám. Mohl teď všechno a chtěl všechno. Zatoužil nad ně, hodně vysoko, měl přece právo vznášet se nad nimi, nikdo z těch uvonzdřených pitomců neviděl takový kus světa, nikdo nezažil tolik co on, jenom si pomrkávejte — Hamburk, Terst, Békéscsába — já vám to nacajchnuju. Zatoužil tak vysoko, alespoň tak, aby na něho bylo vidět ze všech koutů. Když se drápal nahoru, ajznboňáci mu pomáhali, projevujíce vděčnost za pohoštění. Zůstal ležet břichem na desce stolu, cítil pod prsama štamprlata ze silného skla, a nabíraje z nich sílu do ochablého těla, dostával se do podřepu. Země mu střelhbitě ubíhala pod rukama, držel se jí špičkama prstů, ještě se jí dotýkal, pustil ji k vodě, vstával. Pod botou ruplo sklo. Kymácel se nad nimi jako gumový gólem, ještě slyšel chrustot skla pod nohama a potom ztichli. Kouř, který vyfoukli, nesl se v strnulém tichu jako věštecké páry. Třímali sklenice v napřažených pažích a dívali se, brady vzhůru, jak tam stojí, protože znali pocit, který ho zachvátil. Vysoko nad světem. Záviděli mu, stáli tam taky, nejednou. Nic se jim na tvářích nepohnulo, zato uvnitř se usmívali, dej si, dědku, jen si dej, vožbrundíro, kamaráde, ty hovňousku jeden, pustils chlup, máš na to gebýr.

Svěsil ruce. To je brzo. I tohle mnozí znali, padla mu do kuráže kapka lítosti.

Síla ho opouštěla, díval se na ně a chtělo se mu dolů

jak jednou začne kapat lítost, všecko je v čudu, to já vím, to, co jsem měl, je pryč, troubení, živůtek s patentkama, extra vlak, copak vy víte, cáberové — mý pravý hadry visej ve špitálu, tohle jsou erární, mý hadry visej ve smradlavý díře pod zemí a mě tam hoděj za chvilku k nim, jen co na to přijdou, že jsem vzal roha.

Proč vlastně! Copak jsem něco ukrad!

Znovu do něho vjela síla, tentokrát ze spravedlivého pocitu příkoří, jemuž byl vystaven z vůle a moci všech lidí bez bacilů, tedy i těch, co pomrkávají, urážejí a nenechají žít, znovu do něho vjela síla jako vlna, nabral ji a mrštil jí dolů na jejich rozcuchané, upocené hlavy, do vejřících tváří, do očí rozšiřujících se údivem: — Odsuzuju vás na smrt! Všecky vás odsuzuju na smrt — nečumte na mě, volové, já jsem světovej člověk, já jsem nebezpečnej člověk a všechny vás zničím!

Vztyčil ukazovák, dal si ho až k očím, pozorně si prst prohlédl a vysunul ho k nebesům.

Tímhle prstem! Vidíte ho? Hadráři prolhaný, všiví, neupřímný, nic jinýho si nezasloužíte — tímhle prstem vás zničím!

Věděli, že se mu uleví, vysloví-li hrozby — že mluví a mluví, to je samozřejmost, jak mluví, je jeho věc. Má právo, vrazil do nich pivo a ty rumy. Možná že ho opravdu něčím dopálili. Viděli ho poprvé. Nebudil zrovna důvěru — ale teď jednal, jak očekávali. Jistě zaplatí i rumy. Jeho počínání se jim zdálo pochopitelné, proto naslouchali bez zvláštního vzrušení, ačkoliv jim nadával. Věděli, že nenadává jim, ale těm, co mu ublížili.

Nepochopitelné začalo být jeho počínání teprve ve chvíli, kdy na ně začal shora prskat a plivat. To bylo vyložené sprosťáctví, horší než rána pěstí, horší než kudla v zádech. Podtrhli mu nohy, dost surově, ale ti dva železničáři ho neopustili ani teď, zachytili ho v pádu a pořád ještě dobrácky, v legraci, položili ho na podlahu a nechali ho po starém dobrém zvyku, ať si dá lego. Ale on se dostal na kolena, šoural se po nich, padal a zase vstával, lapal po nich rukama, prskal jako kocour, chytal je za kalhoty, otíral o ně ruce a křičel jako blázen: — Když já, tak vy taky! Ajncvaj — všichni za mnou!

Dezinfektor zůstal stát ve dveřích, jako když se mu chce a nechce. Za ním dva sanitaci, ale ne ti hašašírové ze záchytky, tohle byli saniťáci z infekce. Muži, kterým leccos došlo, odskočili od opilého jako od prašiviny, roztáhly se jim samy od sebe prsty na rukách a oni je otírali o kalhoty. Jeden po druhém se stahoval ke zdi.

A jak jim pomalu a jistě všechno docházelo, mračili se, otírali dlaně a potom, nevědouce co s rukama, hrozili bacilonosiči, ale v podstatě si nevěděli rady a báli se promluvit, dokud nebyl odborně vyřízen. Dívali se, jak dezinfektor jde k němu, jak se nad ním naklání a zdvihá ho holýma rukama, proč ne, to je dezinfektor, má v sobě žejdlík injekcí, ale co my! Teprve když ho měl, začali si ulevovat.

— Pěknej pořádek. Pochcípáme do jednoho!

— Týfusáci se vám špacírujou po ulici.

— Sajrajti! Vrahové! To ste doktoři!

Nejrozumnější šli k pultu a zaháněli bacila keyrumem.

— Puč mi lavór, Stando, řekl dezinfektor hostinskému.

Vylil do umývadla plnou lahvičku s dezinfekcí a vybídl je,

docela vlídně: — Tak, pánové, jeden po druhém! A nezvrhněte si to!

— Tetovanej! vzdychl bacilonosič, když nad sebou zjistil dezinfektora. Nesmírně rád by býval zrovna teď řekl cizí slovo, které měl dezinfektor na ruce. Rád by řekl ono slovo jako heslo, jako člen členovi, ale nemohl si vzpomenout.

Od té doby směl sedět na balkónku a dívat se na děti a víc nic. Dole vadly jiřiny.

Někde nad ním mluvil primář: — Expektační na pětku. Byl už znát u Jarky gamaglobulin?

Za zdí tekla voda, ptáci létali nad zvadlými jiřinami. Tráva žloutla. Přitáhl si pruhovaný nemocniční župan hodně k tělu, ale tepleji mu nebylo. Naproti nikdo netiskl nos na sklo, nikdo nelezl na topení. Musel se nějak utěšit. Začal se jim svěřovat vzduchem, nablind, přes jiřiny, skrz omítku, cihlu, olejový nátěr, a vetřel se až k postýlce s vězeňsky chladnou kovovou síťkou když jsem ložíroval na herberku v Hadžiči, přišla tam Turkyně, takovýhle bůčky, v každým oku dvanáct čertů.

Tak skončil první rok.

Za velkým továrním oknem, ačkoliv vůbec nejde o pracoviště, kde se vyrábí — spíš naopak — je vidět dezinfektora při práci. Péče o podzemní šatnu je podružnou složkou skrytého dezinfektorova díla. Trpí už po léta, jako každý dezinfektor, zánětem sliznic, proto lehce huhňá. Ani nezřetelná řeč, ani suchá vetchost neubírá nic z jeho velikosti. Stojí nad obřím autoklávem a strká tam matrace, plné vší. Ruce, špinavě šedé hůlky, popsané rozpustilými nápisy, rozvětrávají hory zamořeného prádla, vybírají s lékárnickou pozorností z police papírové patrony, kostnatý prst, z toho řemesla vybroušený jako bajonet, prorazí dýnko, a rickettsie a spirochéty, mikrokoky a streptokoky, někdy dokonce i brucely a pasteurely, zkrátka potvory, které dezinfektor důvěrně zná a s nimiž si, jak je vidět ze samozřejmosti jeho počínání, tyká, všichni ti zákeřníci a zákeřnice se kroutí a svíjejí, jak na ně pouští ripin, dýdýtý nebo chlorseptol, neboť to rovněž patří k dokonalosti profese, vědět, co na co, chloramin, lyzol, co na koho, kreozol, formaldehyd; od toho pak má scvrklé ruce a žlutavé oči, bledší než citrónovka.

Jednou řekl Prepslovi — aniž své původní řemeslo řádně vysvětlil — že býval sběračem mrtvol. Růžena říká, že býval kostelníkem, za řádových sester, poměrně tedy nedávno. Že ministroval, ale změnil se, jen modlení mu setrvačností zůstalo. Teď, když se ví, čím býval, je všem jasné, od čeho pochází ševelivé chvění rtů — jednou se zapomněl, seděl na zídce a jedl z papíru sekanou. Myslel si, že ho nikdo nevidí, a před jídlem se pokřižoval. Prepsl ho viděl. To je jeho věc. Modlení mu na reputaci neubere, byl sběračem mrtvol a dotáhl to na dezinfektora. Má slušnou moc. Kdyby chtěl, mohl by zničit půl města. Nebo celé, za jistých okolností.

Do čisticí stanice směl vzít pacienta Prepsla s sebou, neboť domek stál v areálu infekčního oddělení, obehnaného plotem. Otevřel železná dvířka a napřed vnitřek očichal. Až potom vyzval Prepsla, aby ho následoval. Uvnitř bylo prázdné chladno, na okně pár skleniček od kompotu, v koutě tyčka. Dezinfektor nadzdvihl železný poklop v podlaze. Vyvalil se zápach, protažený chlórem. Dezinfektor spustil dolů tyč s baňkou, vytáhl ji a nalil do páchnoucí zkalené vody nějaké zkoumadlo. Prohlížel důležitě baňku proti světlu, řekl Je to dobrý a přivalil zase poklop. Baňku postavil na okno, tyčku do kouta. Všechno prováděl pomalu, skoro důstojně, jako obřad.

— Tam dole je sajrajt z celýho špitálu, řekl. — Se všema bacilama. Máš ánunk, co by se stalo, kdybych nezkoumal?

Stáli na zahrádce před domkem, dezinfektor položil ruku

na plot a díval se k městu. Obloha byla zamračená. Vypadal jako rozzlobený pánbůh.

— Ty ani nemůžeš mít ánunk. Kdybych nezkoumal, je z toho za čtyřiadvacet hodin hřbitov.

Mávl rukou k městu. Ruka byla teď kostnatější a delší než obvykle, a když se ke všemu zasmál, řezavě a krátce, vypadal skoro jako ďábel. Jako pánbůh a ďábel dohromady.

— Pchá! Kdybych tam nedal chlór! Pchá! Kdybych pustil fekálie i s bacilama do kanálu. Kanálem do řeky, do vodovodu — máš to ajncvaj.

Poučen dezinfektorem, předtím už doktorem, poučován sestrou Růženou, hlavně pak tím, co každý den viděl, dopracovával se Prepsl k názoru, který měl mít pro jeho další živobytí značný význam. Každý, kdo přijde nějak do styku s bacily, je mocný. Kdyby mě příkladně pustili mezi lidi, byl by ze světa hřbitov. Mám důležitost.

Nepřemýšlel o detailech, třebas o tom, že takový hřbitov dávno mohl nastat, žil přece dost dlouho mezi lidmi, a nic. Doktor mu sice nejednou vysvětlil, že salmonely nejsou vylučovány neustále, desítky vyšetření jsou negativní — až najednou prásk — v tom je celá potvorná zákeřnost bacilonosičství. Rovněž se mu dostalo poučení o tom, proč bacil neohrožuje nositele. Na praktických příkladech, i s obrázky, bylo mu ukazováno, jak si organismus vytváří obranné látky, s nesmírnou trpělivostí byl mu objasňován zejména antagonismus mezi zárodky koli a salmonelou (zamilovaná disciplína doktorova) — to všechno, bohužel, nestačilo zatlačit rodící se fixní ideu, že je tady živen a ubytován nikoliv proto, aby byl léčen a vyléčen, ale proto, že nechá lidi na pokoji.

Doslova živen a ubytován. Každý měsíc mu bylo ukládáno v kanceláři na knížku (a knížka byla v trezoru) sto devadesát korun sociální podpory. Každý měsíc dostával cedulku s číslem, stav konta, jako nějaký rentiér. Pocit, že má někde v kase ve zdi dva tisíce sto třicet pět korun, zvyšoval jeho sebedůvěru. A také neklid.

Nedlouho potom, co mu dezinfektor způsobem tak efektním naznačil, že každý, kdo přijde do styku s bacily, je mocný, napadlo ho, co by se stalo, kdyby právě u něho, jemuž se v životě spíše dařily menší spekulace a nikdy mu vlastně nic velkého nevyšlo, kdyby právě u něho nastala výjimka z pravidla a bacil mu uškodil, namísto aby mu dopomohl k lepšímu. Co by se stalo, kdyby se ti jeho prevíti vzbouřili, prokousali se žlučníkem a rozlezli se mu po těle. Kdyby zemřel. Představa

dvou tisíc sto třiceti pěti korun v cizích rukách byla strašlivější než proděravělý žlučník. Nikdy neměl víc než to, co se teď muchlalo na ramínku v podzemí, a vyřezávanou krabičku na cigarety Gruss aus Heiligenblut. Spolehlivým měřítkem životního blaha byla mu odjakživa čistá košile.

Požádal honem sestru Růženu, aby mu koupila proužkovanou košili číslo třicet devět. Přinesla ještě týž den červenobílou, pečlivě složenou v celofánu, značka Šohaj, přesně podle jeho gusta. Nedal znát, že je spokojen, rozložil košili na posteli a zatrpkle prohlásil

tohle je tak dobrý pro frajéry. Já jsem kadet spíš na něco solidnějšího.

Košili uložil — tak jak ji přinesla, v celofánu, s nákupním lístkem — do bílé skříňky. Konečně měl něco v bílé skříňce. Pocit, že je mocný, zesílil. Musila mu postupně koupit ještě šest košil, asi tak v rozmezí dvou měsíců, aby se nahoře nedozvěděli, že má na vyhazování, aby je nepřivedl na nápad Nač ten dědek potřebuje vůbec prachy. Za každou košili jí vyhuboval, ale ve šťastných chvílích, které se množily, otevíral bílou skříňku a nahlížel dovnitř, tajně ovšem, aby se mu nesmála.

V neděli vykouřil až dvě krabičky partyzánek. Koupil si také kukátko, jaké se nosí do divadla, a zařídil se tak nastálo. V té době věděl už leccos o domě, v němž žil, i o domech protějších. Kukátko přibližovalo lidi na dosah ruky, mohl jim šeptat do ucha, mohl se vysmát, mohl je varovat. V oknech dětí vídával housátka a slony, tančící na bubnech. Když dítě odešlo, přišla sestra, strhla prostěradlo, hodila do špíny, a slona a housátka spálila, spálila i zelené houby z formely, lamprtácy z pocukrované příze, samorosty, pastelkové měsíční fantazie. Bába na pětce má pod polštářem plochou flaštičku a nasává. Dali k ní osmiletého chlapce, před postel postavili plentu, mají nával, něco se šustlo. Bába pije za plentou. Ve spálovém pokoji leží na stole plácačka na smrádě, které vylézá z postýlky. U žloutenek svítí stříbrná hlava učitele, s rouškou na ústech sedí u malého stolku, kolem má šest dětí, maluje jim obrázky a písmena a čísla, dvě a dvě jsou čtyři, hlavní město Praha. Na černém kašli dřepí v postýlce docela malé dítě a kývá se ze strany na stranu jako váleček, touží po mámě, nahrazuje si to všelijak, i tohle už Prepsl zná, ale mrně se kývá podezřele dlouho — Růženo, mrkněte se tam — sestra tam běží, konejší dítě, vezme je do náruče a jde s ním k oknu. Ukazuje mu je. Bacilonosič zamává. Růžena ukládá děcko do postýlky. Prší. Přes zvadlý záhon čvachtá dezinfektor, v kapse má klíč od železných dvířek, jde k baráčku, mocný, nahrbený, kdyby chtěl, byl by z toho všeho za čtyřiadvacet hodin hřbitov.

Je pomalu večer. Pohladí prstem nejvrchnější košili.

Končí druhý rok.

Počátkem třetího roku mu začali říkat Kadet.

Tím vstoupil do rodiny, i když jako zvláštnost.

Byl si vědom obojího.

Při nějakém statistickém sčítání trval na tom, aby byl do rubriky Povolání zapsán jako bacilonosič. Smáli se mu. Za dobré chování (a jako člen rodiny) směl zase na zahrádku. Chodili se dívat na bacilonosiče, jak sází macešky. Nejvíce ho okukovaly pacientky z porodnického oddělení, ty se ve špitále ani neohřejí, ale mívají potom nejvíc řečí, a vůbec se na něho chodili dívat takoví, kteří si střádají do civilu senzace. Tušil, že se na něho dívají a že o něm mluví. Byl rád. Měl už také větší jistotu, že bacily přežije, nebo že zajdou společně s ním, a proto měl i větší klid a nespěchal tak s nákupem košil. Občas se na něho přijel podívat nějaký vážnější zájemce, například okresní hygienik. Tak se stal svým způsobem populárním.

— Každej v sobě něco nosí, řekl dezinfektor. — To není žádná sláva. Nejsi nic extra. Každej něco roznáší, někdo streptokoky, jinej blbost. Tak se moc nehoň.

— Já jsem se měl vždycky dobře, pochopil Kadet věc po svém. — Za císaře pána i za komunistů.

— Protože jsi nikdy nikomu nepřekážel, řekl dezinfektor, který začínal pociťovat nejasnou závist.

— Teď překážím. Zrovna proto se mám dobře.

— Nemysli si, že se tady budeš válet věčně. Ufiknou ti žlučník, a fertyk. Každá postel ve špitále je zlato. Zvlášť na infekčním. Žlučník dnes není žádná věda.

Nevěřil dezinfektorovi, alespoň tohle mu nevěřil, byl si jist dobrou budoucností, měl už deset košil, každou jinou. Jednou přišli s primářem čtyři mládenci, s gázou na hubě, vykulené oči, jako každý medik prvně na infekci. Zůstali u dveří a primář na něho ukázal.

— Léčení nosičů je obtížné a nákladné. Dříve jsme nasazovali chloromycetin nebo aureomycin. Zkouší se odstranění žlučníku — jak se vám daří, pane Prepsl?

— Ujde to, pane primáři. Já si jenom hodím něco na sebe —

— Toho si nevšímejte. Jako kdybychom tu nebyli. Před léčením chloramfenikolem umíralo až patnáct procent, teď se úmrtnost radikálně snížila ale ani léčení antibiotiky nezabrání vzniku bacilonosičství — jeden až pět procent, u žen šestkrát častěji — tady pan Prepsl je vlastně atypický případ.

— Děkuju, pane primáři, uklonil se vážně a zdvořile.

— Nemá kam jít, řekl primář, jako kdyby ho to kdovíjak soužilo. — To je chyba.

— Se mnou si nedělejte starosti, pane primáři.

— Musím, příteli, musím. Víte, nač nás přijde ročně jedno blokované lůžko? Mírně počítáno — patnáct tisíc, pane Prepsl.

— A sakra! řekl s obdivem bacilonosič a hvízdl.

— Ledaže bychom vám to vzali, usoudil primář přemítavě.

— Co jako?

— Žlučník, pane Prepsl. Ten zatrolený žlučník. Měl byste definitivně pokoj. A mohl byste zas mezi lidi.

— A to ne! ohradil se prudce. Už se viděl, jak ho těch pět bílých chlapů táhne na sál. Kdovíproč přišli! Ustoupil až ke zdi.

— Dost času, příteli, chlácholil ho primář. — Všechno si v klidu rozmyslete. Jeto přece váš žlučník — ale svoboda stojí bratru za úvahu, ne?

— Komu? nepochopil.

Ale oni už šli. Myli si nepřiměřeně dlouho v předsíňce ruce a tlumeně mluvili. Určitě o jeho žlučníku. Netroufal si pohnout se z místa. Mohli se vrátit. V jedné chvíli se chtěl rozběhnout, otevřít zprudka dveře a zařvat Je to přece můj žlučník, ne! — ale rozmyslel si to. Ostatně — primář ví, že to je jeho žlučník. Plný prevítů. Ale zaplaťpánbůh za ně.

Teď, když hrozilo nebezpečí, že bude odtud vyhoštěn, nabývaly všechny výhody života v nemocnici mnohonásobných rozměrů. Byl rozhodnut bránit své bacily.

Salmonela — docela pěkné jméno. Herynkovi měli koně Satanelu.

Měl už dvanáct košil.

Ještě dvakrát třikrát se primář nabídl, potřeboval opravdu ten pokoj jako sůl. Časem nátlak polevil. Ubránil své salmonely. Když pak měl nezvratnou jistotu, že už nikdy nepřijde na žlučník řeč, koupil si rozhlasový přijímač značky Sonet.

2.

Představa, že klečí a ošetřuje raněné při velkém neštěstí nebo ve válce, nebyla jedinou pohnutkou, proč se rozhodla, ale obraz, který kdysi opravdu viděla v nějakém starém časopise, měl na rozhodnutí dost silný vliv. Na obraze bylo až příliš mnoho raněných na tak málo samaritánů, na každém záleželo, nejvíc na velké první sestře. Budu jako ona. Samozřejmě ne taková baba s drdolem, ale budu ze všech nejklidnější, všechno zvládnu a budou mě muset udělat hned hlavní sestrou. Čáslavskou taky udělali mistryní sportu, a kolik jí bylo? Devatenáct.

Ve škole neměla valnou příležitost vyniknout statečností. Interna, kam se až dosud v posledním ročníku dostala na praktika, nepodobala se svou přízemností, ošetřováním opruzených zadků, měřením teploty, stlaním, krmením, těšením ani vzdáleně vzrušujícímu obrazu, jaký se v ní uložil a navzdory přibývajícím zkušenostem zůstával.

Nejen ona, všechny tři, které si teď primář zavolal, přicházely na úrazové oddělení s dráždivým pocitem očekávání, že konečně uvidí a provedou něco, co je učiní zralejšími. Ani jedna z nich netoužila ovšem po tom dostat se ze školy rovnou na oddělení, proslulé jako sklepní chirurgie. Sklepní proto, že ambulance úrazového oddělení byla v suterénu, a v přeneseném slova smyslu proto, že na tuto odnož chirurgie, tak málo vznešenou, tak příliš dělnou, vyhlášenou spíše nepřetržitým přílivem potlučených, rozdrásaných, pochroumaných lidí než věhlasným i speciálními případy, na nichž se staví sláva chirurgova, pohlíží medicína stále ještě jako na lepší felčařinu. Naproti tomu nelze popírat, že praxe oddělení má nejblíž k vzrušujícím obrazům à la Florence Nightingalová v krymské válce. Naproti tomu primářův výklad se podobal obrazům co nejméně.

— Hemiparéza po tiku, ukáže na starce, ležícího v netečném poklidu. — Předtím dláždil celý život chodníky. Chápete, Míková?

Míková přikyvuje a mlčí.

— On taky. Bohužel. Absolutní apatie, nechce si pomoct, to je běžná příhoda u starých lidí. On nás neslyší, čtyřicet let dláždil chodníky, a najednou šlus, Míková.

Stiskl jí rameno, až vydechla, ale vůbec o tom nevěděl, že něco tiskne. Plují dál, sekundáři úslužně otevírají dveře svých pokojů, vrchní sestra pluje s chorobopisy jako bachratá nákladní loď, všechno kolem se rozvlní, ačkoliv ještě před chvílí leželi v malátném klidu. Vizita má pohyb. Kudy procházejí, a Míková, Krausová a Sahulová s nimi, leží neuvěřitelné množství potlučených žen a mužů, jako kdyby pořád někde řádila válka, jednoho přitiskl ke zdi traktor, druhému přerazili nohu při kopané, na třetího pustili traverzu, obvykle ani nevěděli, jak k tomu došlo, zůstala bolest a údiv, nedala se určit ani míra viny, ani síla bolesti, leželi užasle, teprve teď jim docházelo, že jsou také zranitelní; vlakvedoucí vypadl z vlaku, montéra přizabil proud, někdo měl smůlu, jiný měl kliku, uklouzla, když šla pro vajíčka, vybuchla mu třaskavá nálož, dostala do hlavy sekerou, ještě žijí. Řidič se naboural osmdesátkou do zdi. Kluk spadl ze třetího patra. Všichni ještě trochu žijí.

Neptal se děvčat na nic, snad na ně zapomněl, viděl amputace, meningitidy, dilacerace tkáně. Tectum mesencephali. Kontuze páteře. Sahulová Marie šla poslední a slyšela primáře z dálky, vykládal o nějakém profesorovi, jehož heslem bylo Čím méně, tím lépe. Snažila se sledovat, co se tam vpředu děje, ale moc se asi nedělo, všechno před něčím strnulo. Konečně se zase pohnuli.

Při rektální kapačce má být vždycky lékař!

Vyklínovat, zvednout, snímek!

Dávala si pozor, tohle mohlo platit i jí — najednou řekne Sahulová! Ale nesnažila se dostat dopředu, vstupovala do pokojů poslední, čím dál tím utrmácenější tím vyčkáváním, dojmem, jak se snažila stačit tempu — fyziolog s prokainem! Litr infúze podkožně — proč a jak — co když se teď zeptá. Na bílé židli, stojící ve vzdáleném koutě, ležel zelený filcový klobouk. A proč. To nemá být. Nač klobouk. Zaslechla své jméno a někdo ji postrčil vpřed. Bylo to nespravedlivé.

Na lůžku ležel starší pacient, čerstvý případ, ještě neměli ani čas na pořádnou hygienu, snad spal, snad se ještě neprohrál. Na jednom místě byl obvaz růžový. Snažila se soustředit. Braunova dlaha, D 4 s naprostým vyloučením tuků, na teplotce bylo ještě něco, ale nemohla to přečíst, stála daleko.

Cévku radši dvakrát za den, radil primář sestře. Potom se obrátil k ní: — Otřes mozku, zlomenina bérce zavřená, zlomenina kosti stehenní. Proč má čtyřku bez tuků, Sahulová.

Hledala souvislost mezi zlomeninou a tuky, ale nic ji nenapadlo. Krev lehce prosakovala obvazem.

— Proč asi!

Všichni to vidí a nechají krev prosakovat. Proč asi. Asi má

prosakovat. Čtyřku bez tuků. Proč asi. Vedle na lůžku se vyvaloval kluk, mohlo mu být dvacet, vypadal protivně zdravě. Košili měl na prsou rozhalenou, nic se neostýchal, o nic mu nešlo, hověl si a čekal, proč má ten vedle čtyřku bez tuků.

— No tak já vám pomůžu, Sahulová. Čím může být pacient ohrožen? Tep polorychlý, měkčí, tlak krevní, ale dobrý —

Kluk se najednou na ni podíval soucitně. Měla chuť vypláznout na toho imbecila jazyk.

— Přivedli ho před dvěma hodinami. Co může hrozit z dvojité zavřené zlomeniny! Primář byl pořád ještě vlídný, měla u něho za jedna, pamatoval si ji a dal jí zajímavou otázku. Žádný podtrh, to věděla, ptal se konkrétně, docela fér, to ji nejvíc mrzelo. Proč asi?

— No tak, prosím, ať se dostaneme dál.

— Vykrvácení, vyhrkla naslepo.

Kluk se podíval na primáře, co řekne. Bylo to vzrušující jako fotbal.

— Taky, řekl suše primář. — To byste ho musela mít ale v parádě vy.

Vrchní sestra se křivě usmála. Kluk si podepřel hlavu o loket a vůbec se nesmál. Byl jasně při ní. Díval se na primáře zamračeně. Přestaň ji tejrat, nebo do toho vlítnu.

— Přemýšlejte, Sahulová, vzdychl primář. Chtěl ji přece jenom z toho dostat. — Tlak dobrý, ale puls! Rychlý, ztíženě dýchá —

Kluk přivřel oči. Zdálo se, že ztíženě dýchá. Vžíval se. Věděl, že na něho hledí, snažil se jí pomoci, primitivně, ale snažil se přivolat to spásné a jó! — určitě to věděla, jenomže on už nevěděl, čím by jí pomohl, drželi spolu, bylo jí osmnáct, bylo jim stejně, pomoci jí musel, a protože tohle nepomáhalo, otevřel oči. Dívala, se na něho opravdu jako na preparát, který něco připomíná, tak zas honem oči zavřel. Jenomže ona už nevnímala ani otázku, ani mladíka, s krutou nepředvídaností se vynořil obraz s klečící První velkou sestrou, bloumavě plul a plnil kdejaký kout pokoje, takže už nešlo ani tak o nějakou přesnou představu/ jako daleko ostřeji o přesný pocit. Zklamala. Vzdala se a bylo to na ní vidět.

— Slyšela jste někdy o tukové embolii, Sahulová?

— Slyšela, řekla poraženě.

Šli dál, primář ztratil zájem. Obraz dostal zásah naplno a nikdy už nebude k ničemu, leda k vzteku. Teprve teď se ukazovalo, jaký vliv může mít takový obraz na rozhodnutí.

— S dovolením, může tukovou embolii dostat taky kůň?

Zastavili se a primář se překvapeně obrátil. Kluk seděl na lůžku a objímal si dlouhýma rukama kolena.

— Lehni, Petře, lehni, napomínal kamarádsky sekundář, ale primář se podíval přes brýle, nejdříve na kluka, potom na sekundáře, a řekl: — To není zrovna hloupá otázka. Ty jseš zootechnik?

— Ani ne.

— Proč to chceš vědět?

— Koně jsou potvory.

— To vím. Máme tu od vás pořád něco.

Třeba takové hříbě, kdyby zmoklo a nechalo se, dostane hned rýmu, nebo se zpotí, lehne a dostane hříběcí —

Jenom jí bylo jasné, že se snaží zamluvit mizerný dojem, který udělala, hříbě zmoklo, hříběcí, to víš, akorát! Starý trik ze školy, aby učitel zapomněl na notes. Neviděla ho, stála vzadu, ale slyšela, jak se rozpovídal. Zbytečně. Ševít notes nepotřebuje, hlavní je celkový dojem, chtěl jí pomoci, zklamala, to je teď jeho dojem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vizita.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.