Stendhal

Francouzský romanopisec Stendhal se narodil v roce 1783 v bohaté rodině. V dětství mu zemřela matka a s otcem si příliš nerozuměl. Jeho otec byl konzervativní a prakticky založený, ale také bezcitný. Stendhal se stal republikánem a ateistou snad právě proto, aby se lišil od svého otce. Vstoupil do armády a zúčastnil se Napoleonských válek. Když padl císař, Stendhel se usadil v Miláně. Život v Itálii mu vyhovoval zejména proto, že v této zemi zaznívalo mnoho revolučních myšlenek. To mu umožňovalo zažít dobrodružství a scházet se s revolucionáři. Také se zde velmi zamiloval a vztah prožíval naplno. V roce 1821 ho rakouské úřady vypověděli ze země. Vrátil se do Francie a publikoval zde nejrůznější díla. Po skončení revoluce se znovu vydal do Itálie, tentokrát ve funkci diplomata. V tomto období napsal většinu svých románů a próz. Stedhal zemřel v roce 1842 ve Francii. Stendhal používá ve svých románech vášnivou lásku, jejich hrdinové neuznávají soudobou společnost, navenek se jí ale přizpůsobují, stávají se z nich tedy pokrytci. Neuznával společenské vrstvy ani podnikatelského ducha soudobé Ameriky.

Červený a černý

Román, ve kterém červená symbolizuje revoluci a černá tmářství a despotismus. Julien Sorel je synem venkovského dřevaře. Jeho snem je získat vysoké postavení. Sympatie k Napoleonovi skrývá a proto, že nemůže dosáhnout vojenské kariéry v době království, stane se knězem, ale bez přesvědčení. Je pokrytcem, který předstírá city a názory podle toho, jak mu to zrovna vyhovuje. Milostný vztah bere pouze jako podporu v jeho kariéře. Nejprve miluje starostovu ženu paní de Rénal, a když se mu podaří vstoupit do vysoké společnosti, zamiluje se do Mathildy de la Mole. Stále však není spokojen. Postřelí paní de Rénal a skončí před soudem. Má mu být udělena milost, ale on ji odmítne. Nechce milost od společnosti, kterou neuznává. Zemře na popravišti.

Stendhal

Červený a černý

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Otakar Levý – heirs c/o DILIA, 2013

© Jiří Huslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN 978-80-87808-27-6

Obsah

DÍL PRVNÍ

MĚSTEČKO

STAROSTA

JMĚNÍ CHUDÝCH

OTEC A SYN

VYJEDNÁVÁNÍ

NUDA

SPŘÍZNĚNÍ VOLBOU

DROBNÉ UDÁLOSTI

VEČER NA VENKOVĚ

VELKÁ ODVAHA A MALÉ ŠTĚSTÍ

VEČER

CESTA

PROLAMOVANÉ PUNČOCHY

ANGLICKÉ NŮŽKY

KUROPĚNÍ

PŘÍŠTÍ DEN

PRVNÍ NÁMĚSTEK

KRÁL VE VERRIÈRES

MYŠLENÍ BOLÍ

ANONYMNÍ DOPISY

ROZMLUVA S PÁNEM

JAK SE JEDNALO ROKU 1830

TRAMPOTY VYSOKÉHO ÚŘEDNÍKA

KRAJSKÉ MĚSTO

SEMINÁŘ

SVĚT ČILI CO CHYBÍ BOHÁČI

PRVNÍ ŽIVOTNÍ ZKUŠENOSTI

PROCESÍ

PRVNÍ POVÝŠENÍ

CTIŽÁDOSTIVEC

DÍL DRUHÝ

SLASTI VENKOVA

VSTUP DO SVĚTA

PRVNÍ KROKY

PALÁC MARKÝZE DE LA MOLE

CITLIVOST A VZNEŠENÁ ZBOŽNÁ DÁMA

KONVERZAČNÍ UMĚNÍ

ZÁCHVAT DNY

KTERÉ VYZNAMENÁNÍ VYZNAMENÁVÁ?

PLES

KRÁLOVNA MARKÉTA

VLÁDA MLADÉ DÍVKY

JE TO SNAD DRUHÝ DANTON?

SPIKNUTÍ

MYŠLENKY MLADÉ DÍVKY

JE TO SPIKNUTÍ?

JEDNA HODINA V NOCI

STARÝ MEČ

KRUTÉ CHVÍLE

KOMICKÁ OPERA

JAPONSKÁ VÁZA

TAJNÁ NÓTA

ROKOVÁNÍ

KNĚŽSTVO, LESY, SVOBODA

ŠTRASBURK

MINISTERSTVO CTNOSTÍ

DUCHOVNÍ LÁSKA

NEJKRÁSNĚJŠÍ PREBENDY

MANON LESCAUT

NUDA

LÓŽE V KOMICKÉ OPEŘE

SÍLA STRACHU

TYGR

PEKLO NEROZHODNOSTI

MOUDRÝ MUŽ

BOUŘE

SMUTNÉ PODROBNOSTI

HRADNÍ VĚŽ

MOCNÝ ČLOVĚK

PLETICHY

KLID

ROZSUDEK

DÍL PRVNÍ

Pravda.
Trpká pravda.
DANTON

1

MĚSTEČKO

Shromáždi tisíce lepších

v méně pestré kleci.

HOBBES

Městečko Verrières možno pokládat zajedno z nejhezčích míst ve Franche-Comté. Jeho bílé domy se špičatými střechami z červených tašek se rozkládají po svahu pahorku, jejž jemně zvlňují skupiny mohutných kaštanů. Několik set kroků pod dnes již zřícenými hradbami, které kdysi vystavěli Španělé, teče Doubs.

Od severu je Verrières chráněno vysokou horou, výběžkem jurského pohoří. Rozeklané vrcholky Verry bývají již od prvních mrazů pokryty sněhem. Bystřina, která se řítí z hory, než vyústí do Doubsu, protéká městečkem Verrières a pohání mnoho pil; je to velice prostý průmysl, jenž většině obyvatelstva, více venkovského než městského, poskytuje jakýsi blahobyt. Ale městečko nezbohatlo z pil. Pramenem obecné zámožnosti je továrna na pestré, takzvané mylhúzské plátno; a tento blahobyt umožnil, že průčelí skoro všech verriéreských domů mohla být od Napoleonova pádu přestavěna.

Sotva vejdete do města, ohluší vás hlomoz rachotícího a na pohled strašného stroje. Dvacet těžkých kladiv dopadajících s rachotem, který otřásá dlážděním, je zdvíháno kolem poháněným vodou bystřiny. Každé kladivo vyrobí denně spousty hřebíků. Mladá, svěží a hezká děvčata nastavují úderům těchto ohromných kladiv kousky železa, které se rychle mění v hřebíky. Třebaže je to na pohled práce tak hrubá, patří mezi ty, které nejvíce udivují cizince, když poprvé přijde do hor, jež oddělují Francii od Švýcar. Otáže-li se při příchodu do města, komu patří ta pěkná továrna na hřebíky, která ohlušuje lidi na hlavní ulici, řeknou rozvážně: „No, přece panu starostovi. “

Když se cizinec zastaví třeba jen na několik okamžiků na hlavní verriereské ulici, která stoupá od Doubsu až k vrcholu pahorku, může vsadit sto proti jedné, že zahlédne vysokého, důležitě a úředně se tvářícího muže.

Jak se někde objeví, všichni rychle smekají. Má šedivé vlasy a šedé šaty. Je rytířem několika řádů, má vysoké čelo, orlí nos a vcelku dosti pravidelnou tvář: na první pohled dokonce shledáte, že k důstojnosti vesnického starosty se druží i jistý půvab, pokud se s ním ještě u mužů mezi osmačtyřiceti a padesáti lety můžeme setkat. Ale toho, kdo přichází z Paříže, brzy nepříjemně překvapí jeho sebevědomí a domýšlivost, spojené s poměrnou omezeností a nedostatkem obraznosti. Člověk nakonec vycítí, že veškeré nadání toho muže záleží v tom, že dokáže, aby jemu každý zaplatil přesně, co mu je dlužen, a aby sám, dluží-li někomu něco, mohl to platit co nejpozději.

Tak tedy vypadá verriereský starosta, pan de Rénal. Když projde rozvážným krokem ulicí, vejde do radnice a zmizí návštěvníkovi z očí. Ale pokračujeme-li v procházce, spatříme o sto kroků výše pěkný dům a mřížovím u domu uvidíme nádhernou zahradu. Za ní se táhne hřeben burgundských pahorků, který je přímo stvořen pro potěšení očím. Při tomto pohledu zapomeneme na dusné ovzduší, otrávené malichernými hmotnými zájmy.

Dovíme se, že dům patří panu de Rénal. Právě výnos velké továrny na hřebíky mu umožňuje budovat krásné sídlo z kamenných kvádrů, které zrovna dostavuje. Jeho rodina je prý starobylého španělského původu a usadila se prý v okolí už dávno předtím, než Ludvík XIV. dobyl tohoto kraje.

Od roku 1815 se stydí za to, že je továrníkem: roku 1815 se stal verriereským starostou. Zdi podpírající různé části nádherné zahrady, jež se terasovitě svažují až k Doubsu, byly také vystavěny z výtěžku, jenž byl odměnou za obratnost, kterou pan de Rénal projevil v obchodování se železem.

Nečekejte, že ve Francii najdete malebné zahrady, jaké obklopují německá tovární města, Lipsko, Frankfurt, Norimberk atd. Ve Franche-Comté čím více kdo vystaví zdí, čím více ohradí své pozemky kameny naskládanými na sebe, tím více nabývá práv na úctu sousedů. Zahrady pana de Rénal, plné zídek, jsou předmětem obdivu také proto, že některé části pozemku, jejž zabírají, vyvážil zlatem. Například pila, jejíž zvláštní poloha na břehu Doubsu nás překvapila při vstupu do Verriérres a nad jejíž střechou je ohromnými písmeny na prkně napsáno jméno Sorel, byla před šesti lety na prostranství, na němž se nyní staví zeď čtvrté zahradní terasy pana de Rénal.

Ačkoliv je pan starosta pyšný, musel se mnohokrát obtěžovat ke starému Sorelovi, hrubému a tvrdému sedlákovi; musel mu vyplatit hodně dukátů, než dosáhl toho, aby přestěhoval svou pilu jinam. Pan de Rénal dokonce vymohl svým vlivem v Paříži, že tok obecního potoka, který pilu poháněl, byl odveden jiným směrem. Tohoto důkazu přízně se mu dostalo po volbách roku 182*.

Za jedno jitro půdy dal Sorelovi čtyři jitra ležící o pět set kroků níže na břehu Doubsu. A ačkoliv toto místo bylo mnohem výhodnější pro jeho obchod s jedlovými prkny, podařilo se otci Sorelovi, jak mu říkají od té doby, co zbohatl, vymoci na netrpělivém sousedovi, posedlém vášní vlastnictví, ještě 6 000 franků.

Místní moudré hlavy ovšem tuto úmluvu odsuzovaly. Jednou v neděli před čtyřmi lety, když se pan de Rénal ve starostenském úboru vracel z kostela, viděl zdálky, jak se na něj starý Sorel, obklopený svými třemi syny, usmívá. Ten úsměv vnesl do duše pana starosty osudné světlo; od té doby myslí, že by byl oné výměny mohl dosíci mnohem laciněji.

Chce-li si někdo ve Verrières získat veřejnou vážnost, kdyby stavěl sebevíce zdí, nesmí použít plánů, jež přinášejí z Itálie zedníci, kteří cestou do Paříže přecházejí na jaře jurské průsmyky. Taková novota by připravila nerozumnému budovateli navždy pověst ztřeštěnce a navždy by pozbyl úcty u moudrých a umírněných lidí, kteří rozhodují o vážnosti ve Franche-Comté.

Ti moudří lidé tam skutečně provádějí nejnudnější despotismus; pro toto ošklivé slovo je život v malých městech nesnesitelný pro každého, kdo žil ve velké republice, která se jmenuje Paříž. Tyranie veřejného mínění — a jakého mínění! — je právě tak hloupá v malých městech francouzských jako ve Spojených státech amerických.

2

STAROSTA

Důležitost! Pane, to není nic?

Úcta hlupáků, podiv dětí, závist boháčů,

opovržení moudrého člověka.

BARNAVE

Naštěstí pro dobrou pověst pana de Rénal, jakožto hlavy obce, potřebovala veřejná promenáda, která se táhne asi to kroků podél návrší nad řečištěm Doubsu, obrovskou podpůrnou zeď. Pro nádhernou polohu je tato cesta jednou z nejmalebnějších vyhlídek ve Francii. Ale každého jara horské přívaly rozrývaly cestu, vymílaly v ní rokle a činily ji neschůdnou. Tato závada, na niž si všichni stěžovali, vnutila panu de Rénal vítanou příležitost, aby zvěčnil dobu své úřední činnosti zdí dvacet stop vysokou a třicet až čtyřicet sáhů dlouhou.

Pan de Rénal musel kvůli ní třikrát zajet do Paříže, protože předešlý ministr vnitra byl zapřísáhlým nepřítelem verriereské promenády. — Dnes se již ochranná zeď zdvíhá na čtyři stopy od země. Jakoby navzdory všem bývalým i nynějším ministrům právě ji obkládají plochými kamennými kvádry.

Kolikrát jsem se opíral o ty veliké šedé, do modra přecházející balvany, a vzpomínaje na pařížské plesy z minulých dnů, bloudil jsem údolím Doubsu! Na druhé straně, na levém břehu, vine se pět nebo šest údolí, na jejichž dně oko jasně rozezná malé potůčky. Tvoří několik vodopádů a pak se vlévají do Doubsu. Slunce zde na horách praží; stojí-li v zenitu, je zasněný cestující na terase chráněn stínem nádherných platanů. Za svůj rychlý vzrůst a krásnou, do modra přecházející zeleň děkují navezené prsti, kterou dal pan starosta nasypat za ohromnou podpůrnou zeď, neboř přes odpor městské rady dal rozšířit promenádu o více než šest stop (chválím ho za to, ačkoliv je ultra a já liberál); právě proto snese tato cesta podle jeho názoru a podle názoru pana Valenoda, šťastného ředitele chudobince, srovnání s promenádou v Saint-Germain-en-Laye.

CESTĚ VĚRNOSTI — toto vlastenecké označení lze číst na mramorových deskách na patnácti anebo dvaceti místech, což vyneslo panu de Rénal ještě jeden řád — vytkl bych jen to, že správa města dává vysoko vzrůstající platany tak barbarsky ořezávat a ostřihávat. Zastřihané stromy s nízkými, kulatými a zploštělými korunami podobají se sprostým zelným hlávkám, ačkoliv by mnohem raději měly nádherné tvary, které vidíme u platanů v Anglii. Ale vůle pana starosty je despotická a dvakrát do roka dává všechny stromy náležející obci bez milosti amputovat. Místní liberálové dokonce tvrdí, ale neprávem, že ruka městského zahradníka se stala ještě neúprosnější od té doby, co si pan vikář Maslon ráčí osvojovat výtěžek stříže.

Je to mladý duchovní, který sem byl před několika lety přeložen z Besanconu, aby dohlížel na abbé Chélana a několik farářů v okolí. Starý plukovní lékař od italské armády, který se uchýlil do Verrières a podle pana starosty byl za svého života jakobínem a bonapartistou, odvážil se kdysi stěžovat si na pravidelné mrzačení těch krásných stromů.

„Mám rád chládek,“ odpověděl pan de Rénal s povýšeností, jež je na místě, mluví-li člověk s vojenským lékařem, členem Čestné legie; „mám rád chládek, dávám své stromy ořezávat, aby dávaly stín, a nechápu, že by byl strom k něčemu jinému, když přece — kromě užitečného ořechu — nic nevynáší.“

VYNÁŠET, to je okřídlené slovo, které rozhoduje ve Verrières o všem. V tom slově jsou obsaženy obvyklé úvahy více než tří čtvrtin obyvatelstva.

Vynášet je heslo, které rozhoduje o všem v tomto městečku, jež se vám tak zalíbilo. Cizinec, který do něho zavítá, okouzlen krásou svěžích a hlubokých údolí, jež je obklopují, si zprvu myslí, že jeho obyvatelé jsou přístupni kráse: mluví až příliš často o kráse svého kraje: nelze popřít, že si na ní velmi zakládají; ale to proto, že sem láká cizince, na nichž vydělávají hostinští, což oklikou přes obecné přirážky městu něco vynáší.“

Kteréhosi krásného podzimního dne se pan de Rénal, zavěšený do své ženy, procházel po Cestě věrnosti. Paní de Rénal naslouchala sice vážné řeči svého muže, ale sledovala neklidně pohyby tří hošíků. Nejstarší, kterému bylo asi jedenáct let, přibíhal příliš často k zábradlí a dělal, jako by chtěl na ně vylézt. Pokaždé něžně zavolala „Adolfe“ a dítě upouštělo od svého ctižádostivého záměru. Paní de Rénal vypadala na třicet let, ale byla ještě dosti hezká.

„Ten milý Pařížan by toho mohl litovat, “ pravil pan de Rénal uraženě a byl ještě bledší než obyčejně. „Mám u dvora také nějaké přátele...“

Ačkoliv vám chci na dvou stech stránkách vyprávět o venkově, nebudu tak barbarský, abych vás týral rozvláčností a vybranou duchaplností venkovského rozhovoru.

Ten milý Pařížan, který se verriéreskému starostovi tak protivil, nebyl nikdo jiný než pan Appert, jenž si před dvěma dny dovedl vynutit přístup nejen do verriereského vězení a chudobince, nýbrž též do nemocnice, kterou starosta a přední místní statkáři bezplatně spravovali.

„Ale co vám může ten pán z Paříže udělat,“ řekla nesměle paní de Rénal, „vždyť spravujete jmění chudých s největší svědomitostí.“

„Přišel jen proto, aby všechno haněl, a pak o tom bude psát do liberálních novin.“

„Ale vždyť vy je, příteli, nikdy nečtete.“

„Ale člověk přece jen uslyší o těch jakobínských článcích; to člověka rozladí a překáží to v práci pro obecné dobro. Já to faráři nikdy neodpustím.“

3

JMĚNÍ CHUDÝCH

Ctnostný farář, jenž neintrikuje,

je pro vesnici požehnáním.

FLEURY

Verriereský farář, osmdesátiletý stařec, který děkoval svěžímu horskému vzduchu za železné zdraví a pevnou povahu, měl právo kdykoli navštívit vězení, nemocnici, a dokonce i chudobinec. Pan Appert, jenž byl z Paříže faráři doporučen, byl tak chytrý, že přijel do zvědavého městečka přesně v šest hodin ráno. Odebral se ihned na faru.

Když farář Chélan přečetl dopis, který mu poslal francouzský pair a nejbohatší velkostatkář v kraji, pan markýz de la Mole, zamyslil se.

„Jsem starý a mají mě zde rádi,“ řekl si nakonec polohlasně, „neodvážili by se toho!“ Nato se obrátil k pánu z Paříže s pohledem, v němž přes vysoký věk plál posvátný oheň radosti nad krásným, poněkud odvážným skutkem.

„Pojďte se mnou, pane, a neračte před žalářníkem a obzvláště před dozorci chudobince pronášet mínění o tom, co uvidíme.“

Pan Appert pochopil, že má co činit s řádným mužem; šel za ctihodným farářem, prohlédl vězení, nemocnici, chudobinec, vyptával se na mnoho věcí, a přestože dostával podivné odpovědi, nedovolil si nic pohanět.

Prohlídka trvala několik hodin. Farář pozval pana Apperta k obědu, ale ten se omluvil, že musí napsat několik dopisů; nechtěl šlechetného průvodce uvést ještě do větších nesnází. Ke třetí hodině skončili pánové prohlídku chudobince a vrátili se do vězení. U dveří nalezli žalářníka, jakéhosi šest stop vysokého, křivonohého obra; jeho sprostá tvář byla zhyzděna strachem.

„Ach velebný pane,“ pravil faráři, sotva ho uviděl, „není ten pán, co jde s vámi, pan Appert?“

„Pročpak?“ otázal se farář.

„Protože mi pan prefekt poslal včera po četníkovi, který musel celou noc uhánět, nejpřísnější rozkaz, abych nepustil pana Apperta do vězení.“

„Prohlašuji vám, pane Noiroude,“ pravil farář, „že cizinec, který jde se mnou, je pan Appert. Uznáváte, že mám právo vstoupit do vězení v kteroukoliv denní i noční hodinu, v průvodu kohokoliv?“

„Ano, pane faráři,“ pravil žalářník tiše a sklopil hlavu jako buldok, který poslechne ze strachu před výpraskem. „Ale, pane faráři, mám ženu a děti, a prozradí-li se to na mne, propustí mě ze služby; neměl bych potom z čeho žít.“

„I mně by bylo velmi nepříjemné, kdybych přišel o místo,“ pravil dobrý farář a jeho hlas prozrazoval vzrůstající rozčilení.

„To je něco docela jiného!“ zvolal žalářník, „vy, pane faráři, jak známo, máte osm set franků důchodu, pěkný kus úrodné půdy...“

Tyto události, náležitě zveličeny, rozněcovaly již dva dny všechny nenávistné vášně městečka Verrières. O nich právě hovořil pan de Rénal se svou ženou. Dopoledne navštívil s ředitelem chudobince, panem Valenodem, pana faráře, aby mu projevil svou největší nespokojenost. Pan Chélan neměl ochránce; pocítil tedy celý dosah jejich slov.

„Pánové, budu tedy při svých osmdesáti letech třetí farář ve zdejším kraji, kterého sesadíte. Jsem tu už skoro padesát let, křtil jsem skoro všechny obyvatele města, a když jsem sem přišel, bylo Verrières jenom městysem. Skoro denně oddávám lidi, jejichž dědečky jsem kdysi také oddával. Verrières je má rodina, a když jsem spatřil toho cizího pána, řekl jsem si: ten člověk z Paříže je snad opravdu liberál, je jich tam až příliš mnoho; ale jak může uškodit našim chudým a našim vězňům?“

Když se výtky pana de Rénal a obzvláště pana Valenoda, ředitele chudobince, stávaly stále ostřejšími, zvolal starý farář třesoucím se hlasem:

„Tedy dobře, pánové, dejte mě sesadit, zůstanu přesto v kraji. Jak víte, zdědil jsem před osmačtyřiceti lety pole, které vynáší osm set franků. Budu z toho žít. Z platu si stejně nic neušetřím, a snad proto mě vaše vyhrůžka, že o něj přijdu, příliš neleká,“

Pan de Rénal žil se svou ženou velmi šťastně, ale když jí nemohl odpovědět na otázku, kterou mu nesměle opakovala: „Jak může uškodit ten pán z Paříže vězňům?“, byl by se málem rozhněval. Vtom paní de Rénal vykřikla. Její druhý synáček vylezl právě na zábradlí terasy a běžel po něm, ačkoliv se zeď na druhé straně zdvíhala více než dvacet stop kolmo nad vinicí. Ze strachu, aby se dítě nepolekalo a nespadlo, neodvážila se na ně zavolat. Nakonec chlapec, který se smál svému hrdinství, pohlédl na matku, zpozoroval její úzkost, seskočil na cestu a přiběhl k ní. Řádně mu vyhubovala.

Tato nepatrná událost dala rozmluvě jiný směr.

„Chci k nám rozhodně vzít Sorela, pilařova syna,‘‘ pravil pan de Rénal, „bude dohlížet na děti, pro nás už začínají být příliš divoké. Je to budoucí kněz a zná dobře latinsky, u něho budou děti dělat pokroky, neboť je prý, jak říká farář, velmi energický. Dám mu tři sta franků a stravu. Měl jsem nějaké pochybnosti o jeho smýšlení; byl totiž miláčkem toho starého vojenského lékaře, člena Čestné legie, který žil u Sorelů; tvrdil, že je bratrancem starého Sorela. Kdoví, nebyl-li ten člověk vlastně pouhým tajným náhončím liberálů; říkal, že mu vzduch našich hor dělá dobře na záduchu; ale to není jisté. Zúčastnil se všech Bonapartových tažení v Itálii; a dokonce prý svého času hlasoval proti císařství. Ten liberál naučil Sorela latinsky a zanechal mu spoustu knih, jež přinesl s sebou. Také by mi nikdy nebylo napadlo vzít tesařova syna k našim dětem, ale farář mi právě den před výstupem, pro který jsme se navždy rozešli, řekl, že Sorel studuje již tři léta teologii a že zamýšlí vstoupit do semináře; není tedy liberál a je latiník.

Také v jiném ohledu není můj plán špatný,“ pokračoval pan de Rénal a pohlédl diplomaticky na svou ženu; „Valenod je celý pyšný na ten pár normandských koní, které si koupil ke kočáru. Ale vychovatele k dětem nemá.“

„Mohl by nám ho přebrat.“

„Schvaluješ tedy můj plán?“ pravil pan de Rénal a úsměvem děkoval ženě za výborný nápad. „Tedy ujednáno.“

„Ach Bože, příteli, jak rychle ses rozhodl!“

„To proto, že vždy vím, co chci; však to dnes farář také viděl. Nic si nezakrývejme; jsme zde obklopeni liberály. Všichni ti pláteníci mi závidí, to vím bezpečně; dva nebo tři z nich budou brzy boháči; byl bych tedy rád, aby viděli děti pana de Rénal chodit na procházku s vychovatelem. To na ně bude dělat dojem. Dědeček nám často vyprávěl, že míval v mládí vychovatele. Může mě to stát takových sto tolarů, ale musíme je obětovat, abychom mohli vystupovat přiměřeně svému postavení.“

Nad tímto náhlým rozhodnutím se paní de Rénal hluboce zamyslila. Byla vysoké a krásné postavy, kdysi to byla místní krasavice, jak se zde v horách říká. Měla jakýsi nádech prostoty, její chůze byla mladistvá; u Pařížana by byl ten naivní půvab plný nevinnosti a živosti vzbudil dokonce i představy sladké rozkoše. Kdyby byla paní de Rénal pozorovala, jaký má úspěch, byla by se za to velmi styděla. Neměla v povaze ani trochu koketnosti a strojenosti. Valenod, bohatý ředitel chudobince, se jí prý dvořil, ale bez úspěchu, což dodalo její ctnosti zvláštního lesku; neboť pan Valenod, vysoký, mladý, urostlý muž s červeným obličejem a velkými černými licousy, byl z těch drzých a hlučných hrubců, které na venkově pokládají za krasavce.

Paní de Rénal byla velmi ostýchavá a zdánlivě nevyrovnaná a urážel ji obzvláště neustálý neklid a hlučnost pana Valenoda. Poněvadž se stranila všeho, co se ve Verriéres pokládalo za zábavu, získala si pověst, že je velmi pyšná na svůj původ. Ani na to nepomyslila, ale byla velmi ráda, že ji obyvatelé města proto méně navštěvovali. Ostatně městské paničky ji pokládaly za hloupou, poněvadž nedovedla se svým mužem jednat diplomaticky a propásla vždy nejlepší příležitost, aby dostala nějaký pěkný klobouk z Paříže anebo z Besanconu. Nikdy si nestěžovala, jen když se mohla samotna toulat svou krásnou zahradou.

Byla to naivní duše, která nikdy nešla tak daleko, aby dokonce posuzovala svého muže nebo si přiznala, že ji nudí. Předpokládala, aniž si to doznala, že mezi mužem a ženou není něžnějších vztahů. Měla svého muže nejraději, když s ní mluvil o svých plánech s dětmi; jeden hoch se měl stát vojákem, druhý úředníkem, třetí knězem. Celkem se jí zdál pan de Rénal mnohem méně nudným než všichni ostatní mužové, jež poznala.

Tento úsudek paní de Rénal o jejím muži byl správný. Verriereský starosta vděčil za pověst vtipného a dobře vychovaného člověka asi půl tuctu vtipů, jež zdědil po kterémsi strýci. Starý setník de Rénal sloužil před revolucí v pěším pluku vévody Orleánského a měl v Paříži přístup do knížecích salonů. Tam se stýkal s paní de Montesson, s proslulou paní de Genlis a s panem Ducrestem, navrhovatelem Palais-Royalu. Tyto postavy se vyskytovaly až příliš často v anekdotách pana de Rénal. Ale ponenáhlu ho vyprávění choulostivých vzpomínek omrzelo a od určité doby opakoval anekdoty týkající se rodu orleánského jenom při zvláštních příležitostech. Protože byl, pokud nemluvil o penězích, také velmi zdvořilý, byl pokládán právem za nejaristokratičtější osobnost ve Verrieres.

4

OTEC A SYN

A bude to má vina,

bude-li tomu tak?

MACHIAVELLI

„Má žena je skutečně chytré stvoření!“ řekl si druhého dne verriereský starosta, když se v šest hodin ráno vydal k pile starého Sorela. „Abych si zachoval patřičnou autoritu, neřekl jsem jí to, ale nebylo by mi napadlo, že nevezmu-li k sobě toho bohoslovce Sorela, který prý umí latinsky jako anděl, může ředitel chudobince přijít na touž myšlenku jako já a přebrat mi ho. Jak domýšlivě by pak mluvil o vychovateli svých dětí!... Zdalipak ten vychovatel, až bude u mne, bude nosit sutanu?“

Pan de Rénal ještě přemýšlel o této otázce, když z dálky spatřil venkovana, muže asi šest stop vysokého, který byl zřejmě již od svítání pilně zaměstnán měřením klád, složených na břehu Doubsu. Příchod pana starosty mu byl dosti nepříjemný, protože klády ležely přes cestu a byly tam složeny proti předpisům.

Starý Sorel, neboť to byl on, byl velmi překvapen a ještě více spokojen zvláštním návrhem, který mu pan de Rénal učinil ohledně syna Juliána. Přesto poslouchal s chmurným a lhostejným výrazem, za nímž se dovede skrývat zchytralost obyvatelů těchto hor. Za doby španělské nadvlády byli otroky a zachovávají si dosud rysy společné s egyptskými fellahy.

Sorelova odpověď byla zprvu přívalem všech zdvořilostních frází, které znal. Zatímco opakoval prázdná slova se strojeným úsměvem, který zvyšoval jeho vrozené pokrytecké a skoro darebácké vzezření, snažil

se vychytralý starý sedlák uhodnout, co mohlo tak vysokého pána pohnout k tomu, aby vzal k sobě toho budižkničemu, jeho syna. Byl s Juliánem velmi nespokojen a pan de Rénal mu pro něho nabízel neočekávaný plat tři sta franků ročně se stravou, a dokonce s ošacením. Na poslední podmínku, kterou chytrý otec Sorel ještě rychle nadhodil, pan de Rénal rovněž přistoupil.

Sorelův požadavek starostu překvapil. „Jelikož není nadšen a na výsost spokojen mým návrhem, jak by přirozeně měl být, je jasné,“ řekl si, „že mu byly učiněny nabídky také odjinud; a od koho mohly pocházet, ne-li od Valenoda?“ Marně pan de Rénal na Sorela naléhal, aby se rozhodl hned. Zchytralý starý sedlák se tomu umíněně vzpíral; chce se, pravil, poradit se synem, jako by se na venkově bohatý otec potřeboval radit se synem, kterému ve skutečnosti nic nepatří.

Sorelova vodní pila je vlastně velká kůlna na břehu potoka. Střecha je podepřena krovem spočívajícím na čtyřech silných dřevěných sloupech. Ve výšce osmi až deseti stop je uprostřed kůlny vidět pilu, jak se pohybuje nahoru a dolů, zatímco velmi prosté zařízení přisunuje k pile kládu. Kolo poháněné potokem uvádí zároveň v pohyb jak mechanismus, kterým se pila pohybuje nahoru a dolů, tak i mechanismus, který sune lehce kládu k pile, aby ji rozřezala na prkna.

Když starý Sorel přicházel k pile, zavolal hromovým hlasem Juliána; nikdo neodpověděl. Viděl jenom starší syny, učiněné obry, jak otesávají těžkými sekerami jedlové kmeny, které pak budou odnášet k pile. Dbali, aby přesně sledovali černou přímku na kládě vyznačenou, a každým úderem sekyry odsekávali z klády ohromné třísky. Neslyšeli otcovo volání. Sorel zamířil ke kůlně; vešel dovnitř a marně hledal Juliána na jeho místě u pily. Uviděl ho sedět o pět nebo šest stop výše obkročmo na trámu krovu. Místo aby dohlížel pozorně na chod celého stroje, Julián četl. Nic nebylo starému Sorelovi protivnějšího; byl by snad odpustil Juliánovi tělesnou slabost, pro niž byl na rozdíl od starších bratrů neschopen těžké práce; ale nenáviděl jeho čtenářskou vášeň; sám číst neuměl.

Několikrát na Juliána marně volal. Že mladík neslyšel otcův strašný hlas, byla více vinna kniha, do níž byl zahloubán, než lomoz pily. Sorel přes své stáří vyskočil mrštně na kmen, který se přisunoval k pile, a odtud na příčný trám, na němž spočívala střecha. Prudkou ranou vyrazil Juliánovi knihu z rukou a ta spadla do potoka; druhou, stejně prudkou ranou do hlavy pozbyl Julián rovnováhu. Byl by spadl dvanáct nebo patnáct stop hluboko mezi otáčející se kladky pily a ty by ho byly rozdrtily, kdyby ho otec nebyl levou rukou v pádu zadržel.

„Tak ty budeš, lenochu, stále číst ty proklaté knihy, když máš dávat pozor na pilu? Čti si je, pro mne za mne, večer, když chodíš mařit čas k faráři!“

Ačkoliv byl Julián silnou ranou omráčen a celý krvácel, zaujal obvyklé místo u pily. Měl slzy v očích, ani ne tak z tělesné bolesti, jako nad ztrátou knihy, kterou tak miloval.

„Pojď dolů, hovado, chci s tebou mluvit!“ Pro lomoz stroje Julián opět rozkaz neslyšel. Poněvadž otec již slezl a nechtělo se mu znovu vylézat na stroj, došel si pro dlouhé bidlo na srážení ořechů a uhodil jím syna do ramene. Sotva byl Julián dole, strkal ho starý Sorel surově před sebou k domu. „Bůh ví, co se mnou chce dělat!“ pomyslil si mladík. Cestou pohlédl smutně do potoka, kam spadla jeho kniha. Byla to kniha, kterou měl ze všech nejraději: Paměti ze Svaté Heleny.

Tváře měl zardělé a hleděl k zemi. Byl to osmnáctiletý až devatenáctiletý mladíček, na pohled slabý, nepravidelných, ale jemných rysů a orlího nosu. Velké černé oči, v nichž se ve chvílích klidu zračila hloubavost a temperament, byly v tom okamžiku oživeny výrazem nejdivočejší nenávisti. Pod tmavě kaštanovými, velmi hluboko rostoucími vlasy se jeho čelo zdálo nízké a tvář dostávala ve chvílích hněvu zlý výraz. Mezi nesčetnými podobami lidské fyziognomie není snad žádná, která by se vyznačovala nápadnější zvláštností. Jeho štíhlá, urostlá postava jevila více pružnosti než síly. Již v nejútlejším mládí neobyčejně zamyšlený vzhled a velká bledost přivedly otce na myšlenku, že hoch nebude dlouho živ, nebo zůstane-li na živu, že bude rodině na obtíž. Protože jím doma všichni pohrdali, nenáviděl také on své bratry i otce; když si v neděli hoši na náměstí hráli, býval stále bit.

Teprve asi před rokem mu počala jeho hezká tvář získávat sympatie mezi dívkami. Protože Juliána pro jeho slabost všichni přehlíželi, vášnivě přilnul ke starému štábnímu lékaři, který se kdysi odvážil před starostou hájit platany.

Lékař vykoupil někdy syna na celý den u otce Sorela a vyučoval ho latině a dějepisu, totiž tomu, co znal z dějepisu o tažení do Itálie z roku 1796. Umíraje odkázal mu kříž Čestné legie, úspory ze své penze a asi čtyřicet svazků knih. Nejdrahocennější z nich sletěla právě do obecního potoka, jehož tok byl změněn zásahem pana starosty.

Sotva vešel Julián do domu, ucítil na rameně pádnou ruku otcovu; zachvěl se, protože čekal, že bude bit.

,,Řekni mi pravdu,“ křičel mu do uší tvrdý hlas starého sedláka. Otec jím točil jako dětská ruka olověným vojáčkem. Juliánovy velké černé oči, plné slz, se octly proti malým, šedým a zlým očím starého tesaře, který vypadal, jako by chtěl číst až na dně synovy duše.

5

VYJEDNÁVÁNÍ

Váháním zachránil stát.

ENNIUS

„Řekni mi pravdu, jestli to dovedeš, ty učtený všiváku; odkud znáš paní de Rénal; kdy jsi s ní mluvil?“ „Nemluvil jsem s ní nikdy,“ odpověděl Julián, „viděl jsem tu paní jenom v kostele.“

„Ale díval ses na ni, ty drzý sprosťáku?“

„Nikdy! Víte, že v kostele vidím jen Boha,“ dodal Julián pokrytecky. Doufal, že se tak vyhne dalším políčkům.

„No, něco v tom přece je,“ odpověděl prohnaný sedlák a odmlčel se na okamžik, „ale z tebe nic nevytáhnu, prokletý pokrytče. Brzy se tě bohudík zbavím a to pile jen prospěje. Naklonil sis pana faráře nebo někoho jiného a ten ti opatřil pěkné místo. Vezmi svých pět švestek, zavedu tě k panu de Rénal, kde budeš vychovatelem.“ „Co za to dostanu?“

„Stravu, šatstvo a plat tři sta franků.“

„Nechci být sluhou.“

„Troubo, kdo ti říká, že budeš sluhou, což bych chtěl, aby můj syn byl sluhou?“

„Ale s kým budu sedět u stolu?“

Tato otázka starého Sorela zmátla; cítil, že by mohl říci něco neopatrného, kdyby mluvil dále: rozzlobil se na Juliána a zahrnul ho nadávkami. Křičel, že si příliš vybírá, a odešel se poradit s ostatními syny.

Brzy poté je Julián viděl, jak se opřeni o sekyry radí. Pozoroval je dlouho, ale když viděl, že nic neuhodne, šel si sednout na druhou stranu za pilu, aby byl bezpečen proti dalšímu přepadení. Chtěl přemýšlet o neočekávané zprávě, která změnila jeho osud; ale cítil, že není schopen rozumně přemýšlet; obraznost mu stále přiváděla na mysl jenom to, co uvidí v krásném domě pana de Rénal.

„Musím se raději toho všeho zříci,“ řekl si, „než se tak snížit, že bych jedl se služebnictvem. Otec mě bude chtít k tomu donutit; raději zemřu. Mám ušetřeno patnáct franků a osm sous; dnes v noci uteču; za dva dny se dostanu postranními cestami, kde se nemusím bát četníků, do Besanconu; tam se dám na vojnu, a bude-li třeba, odejdu do Švýcar. Ale pak bude ovšem po mé kariéře, po mé ctižádosti a po krásném kněžském stavu, který otvírá cestu ke všemu.“

Odpor, který Julián cítil při myšlence, že by musel jíst se služebnictvem, mu nebyl vrozen. Aby si dopomohl ke štěstí, byl by snesl mnohem trapnější věci. Ten odpor pocházel z Rousseauových Zpovědí. Jeho obraznost čerpala své představy o světě z této jediné knihy. Sbírka úředních zpráv velké armády a Paměti ze Svaté Heleny doplňovaly jeho bibli. Za ty tři knihy by se byl dal zabít. Jiným nedůvěřoval. Podle výroku starého štábního lékaře byly všechny ostatní knihy na světě snůškou lží a byly napsány ctižádostivými blázny.

K Juliánově vášnivé duši se družila podivuhodná paměť, jakou často mívají hloupí lidé. Aby si naklonil starého faráře Chélana, na němž závisel jeho budoucí osud, naučil se zpaměti Novému Zákonu v latinském znění; uměl také knihu de Maistrovu O papeži a věřil stejně málo jedné jako druhé.

Sorel a jeho syn, jako by se byli domluvili, vyhnuli se onoho dne dalšímu rozhovoru. K večeru šel Julián k faráři do hodiny náboženství, ale nepokládal za rozumné mu něco říci o podivném návrhu, který byl učiněn jeho otci. „Může to být léčka,“ řekl si, „musím dělat, jako bych na to zapomněl.“

Druhého dne časně ráno dal pan de Rénal zavolat starého Sorela; ten na sebe nechal nejdříve hodinu nebo dvě čekat, a když konečně přišel, již ve dveřích spustil na sto omluv promíšených stejným počtem poklon. Po různých námitkách Sorel vyrozuměl, že jeho syn bude jíst s pánem a paní domu a ve dnech, kdy budou mít hosty, sám s dětmi ve zvláštním pokoji. Čím více pozoroval, že pan starosta má naspěch, tím větší dělal okolky, a protože byl ještě stále plný nedůvěry a údivu, požádal, aby mu byl ukázán pokoj, kde bude jeho syn spát. Byla to velká místnost s velmi slušným nábytkem, ale již do ní přenášeli lůžka tří dětí.

Při té příležitosti dostal starý sedlák nový nápad; požádal hned důrazně, aby mu ukázali oblek, který dají synovi. Pan de Rénal otevřel psací stůl a vytáhl sto franků.

„S těmito penězi půjde váš syn ke krejčímu, panu Durandovi, a vybere si černý oblek.“

„Ale zůstane mu ten oblek, i když ho vezmu od vás?“ otázal se sedlák, který pojednou zapomněl na své uctivé způsoby.

„Ovšem.“

„Nu, dobře!“ řekl Sorel pomalu. „Zbývá nám tedy dohodnout se již jen o jedné věci; kolik mu chcete dávat.“

„Jakpak!“ zvolal pan de Rénal rozhorleně. „Dohodli jsme se už včera; dám tři sta franků; myslím, že je to mnoho, snad příliš mnoho.“

„To byla vaše nabídka, nepopírám to,“ řekl starý Sorel ještě pomaleji; ale s geniální drzostí, jíž se podiví jenom ti, kdo neznají franchecomtéské sedláky, dodal, pohlédnuv upřeně na pana de Rénal: „ Jiní platí lépe“

Na starostově tváři se při těch slovech projevilo rozčilení. Ale vzpamatoval se a po důkladném dohadování, které trvalo přes dvě hodiny, za nichž nebylo proneseno ani jedno nepromyšlené slovo, zvítězila prohnanost sedlákova nad prohnaností boháče, u něhož zchytralost není životní podmínkou. Byly stanoveny všechny body, které měly upravit novou Juliánovu existenci; nejenže byl plat určen na čtyři sta franků, ale měl být dokonce vyplácen napřed prvního každého měsíce.

„Dobře, budu mu dávat pětatřicet franků,“ pravil pan de Rénal.

„Aby byla částka okrouhlá, tak bohatý a štědrý muž, jako je náš pan starosta,“ pravil sedlák úlisně, „jistě přistoupí na šestatřicet franků?“

„Budiž,“ řekl pan de Rénal, „ale při tom již zůstane.“

Tón jeho řeči byl zlostí tentokrát velmi rozhodný. Sedlák viděl, že dále jít nesmí. Nyní kladl podmínky pan de Rénal. Nechtěl rozhodně těch šestatřicet franků za první měsíc odevzdat starému Sorelovi, který se přičiňoval, aby je dostal za syna. Pan de Rénal si vzpomněl, že bude muset ženě vyprávět, jak si v celém vyjednávání vedl.

„Vraťte mně těch sto franků, které jsem vám dal,” pravil mrzutě. „Pan Durand je mi něco dlužen. Půjdu s vaším synem k němu a vyberu mu oblek sám.“

Po tomto rázném vystoupení se Sorel moudře vrátil ke zdvořilostem; trvaly mu dobré čtvrt hodiny. Když konečně viděl, že už rozhodně nemůže nic získat, odešel. Jeho poslední poklona končila slovy:

„Pošlu syna ihned do zámku.“

Tak nazývali starostovi úředníci jeho dům, když mu chtěli polichotit.

Když se Sorel vrátil na pilu, hledal syna marně. Julián se obával, že by se mohlo něco zlého přihodit, a proto o půlnoci odešel. Chtěl na bezpečném místě ukrýt knihy a kříž Čestné legie. Zanesl vše svému příteli, mladému obchodníku s dřívím, jménem Fouqué, který bydlil v horách nad městem Verriéres.

Když se vrátil, křičel na něho otec: „Bůh ví, proklatý lenochu, budeš-li kdy mít dost cti v těle, abys mi vrátil peníze za stravu, které do tebe už tolik let skládám! Seber si hadry a jdi k panu starostovi.“

Julián se divil, že není bit, a pospíšil si s odchodem. Ale sotvaže byl z otcova dohledu, zvolnil krok. Napadlo mu, že by neškodilo, kdyby se z pokrytectví cestou zastavil v kostele.

Divíte se tomu? Bylo třeba dlouhého vývoje, než mladý sedlák dospěl k tomu, aby užil tak hrozného slova.

Jako malý hoch viděl kdysi Julián dragouny od šestého pluku v dlouhých bílých pláštích, s dlouhými černými žíněnými chocholy na přilbách, kteří se vraceli z Itálie; viděl, jak si uvazují koně k mřížím u okna otcovského domu; a tehdy počal blouznit o stavu vojenském. Později naslouchal nadšeně vyprávění starého štábního lékaře o bitvách na mostě u Lodi, u Arcole a Rivoli. Všiml si, s jakým zanícením stařec pohlížel na svůj kříž.

Ale když bylo Juliánovi čtrnáct let, počali ve Verrières stavět kostel, na tak malé město přímo velkolepý. Obdivoval zvláště čtyři mramorové sloupy; prosluly v kraji tím, že vyvolaly smrtelnou nenávist mezi smírčím soudcem a mladým vikářem poslaným z Besanconu, který byl pokládán za vyzvědače kongregace. Smírčí soudce by byl, jak se aspoň všeobecně myslilo, málem přišel o místo. Což se neodvážil pří ti s knězem, který skoro každých čtrnáct dní jezdil do Besanconu, prý k Jeho Milosti panu biskupovi?

Poté vydal smírčí soudce, otec četné rodiny, několik rozsudků, jež se zdály nespravedlivé. Všechny byly vyneseny proti obyvatelům, kteří odebírali Constitutionnel. Správná strana slavila vítězství. Běželo tu sice zpravidla jen o tři až pět franků, ale jednu z těch pokut musel platit výrobce cvočků, Juliánův kmotr. Rozhořčen křičel: „Jak se vše změnilo! Je to neuvěřitelné, vždyť po dvacet let byl smírčí soudce pokládán za poctivého člověka!“ To již byl štábní lékař, Juliánův přítel, mrtev.

Julián najednou přestal mluvit o Napoleonovi; prohlásil, že se chce stát knězem, a bylo ho v otcově pile stále vidět, jak se učí nazpaměť bibli, kterou mu farář půjčil. Překvapen jeho pokroky, trávil s ním dobrý stařec celé večery; vyučoval ho náboženství. Julián před ním projevoval jenom zbožné city. Kdo by byl tušil, že v té dívčí, bleďoučké tváři se tají nezvratné rozhodnutí dát tisíckrát v sázku život, jen aby se domohl úspěchu?

Úspěch — to pro Juliána znamenalo především dostat se z Verrières; své rodné město nenáviděl. Vše, co tam viděl, sráželo jeho rozlet.

Od dětství míval okamžiky, v nichž si dělal přemrštěné plány. S rozkoší snil, jak bude jednoho dne představen hezkým Pařížankám a jak na sebe obrátí jejich pozornost nějakým skvělým činem. Proč by ho jedna z nich nemohla milovat, jako byl kdysi chudý Bonaparte milován čarokrásnou paní de Beauharnais? Již po mnoho let neminula snad jediná hodina Juliánova života, v níž by si nebyl říkal, že Bonaparte, neznámý a chudý poručík, se jen svou šavlí zmocnil světa. Tato myšlenka ho utěšovala v jeho domněle velkých starostech, a měl-li radost, zvyšovala ji.

Stavba kostela a rozsudky smírčího soudce ho osvítily; nápad, který dostal, ho na několik neděl téměř posedl a konečně se ho zmocnil se vší silou nové myšlenky, o níž se vášnivá duše domnívala, že je jejím objevem.

„Když se jméno Bonapartovo stalo proslulým, žila Francie ve strachu před invazí; vojenské ctnosti byly nutné a byly v módě. Dnes jsou čtyřicetiletí kněží, kteří mají sto tisíc franků příjmů, to je třikrát tolik, než měli proslulí Napoleonovi generálové. Kněží potřebují pomocníky. Hle, jak se ten smírčí soudce, dosud takový rozumný a poctivý starý muž, zneuctil ze strachu, aby nevzbudil nelibost mladého třicetiletého vikáře! Musím se stát knězem.“

Stal se opět zbožným. Ale jednou, po dvou letech studia teologie, se prozradil náhlým propuknutím nadšení, které stravovalo jeho duši. U pana Chélana při kněžském obědě, k němuž ho dobrý farář uvedl jako zázračného žáka, se mu stalo, že blouznivě chválil Napoleona. Za trest si pak uvázal pravou paži k tělu a předstíral, že si ji při válení jedlového kmene vyvrtl; nosil ji v té nepohodlné poloze dva měsíce. Po tomto tělesném trestu si odpustil. Takový byl ten zdánlivě slabý devatenáctiletý mladík, jemuž by byl člověk hádal nejvýš sedmnáct let, když vešel s ranečkem pod paží do nádherného kostela verriereského.

Kostel byl temný a opuštěný. Poněvadž byl právě nějaký svátek, byla všechna kostelní okna zastřena tmavočervenou látkou. Sluneční paprsky jí procházely a v kostele byla vznešená a posvátná záře. Julián se zachvěl. Byl v kostele sám a usedl do nejkrásnější lavice. Byl na ní rodový znak pana de Rénal.

Na klekátku zpozoroval kus potištěného papíru, který zde ležel tak, jako by byl postaven ke čtení. Pohlédl na něj a četl:

Podrobnosti o popravě a posledních okamžicích Ludvíka Jenrela, popraveného v Besanconu dne...

Ostatek papíru byl utržen. Na zadní straně byla první dvě slova jednoho řádku: První krok...

„Kdo asi sem ten papír položil?“ pomyslil si Julián. „Ubožák,“ dodal s povzdechem, „jeho jméno končí touž slabikou jako moje...“ a zmačkal papír.

Když vycházel, zdálo se mu, že vidí u kropenky krev. Byla to rozlitá svěcená voda, kterou odraz červených záclon zastírajících okna zbarvil do krvava.

Julián se za svou tajnou bázeň zastyděl.

„Copak jsem zbabělec?“ řekl si. „Do zbraně!“

Tento povel, který tak často ve svých válečných vzpomínkách opakoval štábní lékař, byl pro Juliána symbolem hrdinství. Vzchopil se a rychle kráčel k domu pana de Rénal.

Přes všechna předsevzetí se ho zmocnila při pohledu na dům nepřekonatelná nesmělost. Železná mříž byla otevřena a zdála se mu nádherná. Musel jí projít.

Julián nebyl jediný, koho zneklidňoval jeho příchod do domu. Velmi jemná a plachá paní de Rénal byla znepokojena pomyšlením na toho cizího člověka, kterého jeho povolání mělo nyní stavět mezi ni a děti. Byla zvyklá spát se svými hochy v jednom pokoji. Plakala, když ráno viděla, jak přenášejí jejich postýlky do pokoje určeného pro vychovatele. Marně žádala muže, aby jí alespoň postel nejmladšího, Stanislava Xavera, nechali v její ložnici.

Ženská citlivost byla u paní de Rénal příliš vyvinuta. Vytvořila si o příštím vychovateli nepříjemnou představu hrubého a neupraveného tvora, která má plísnit děti jenom proto, že umí latinsky, barbarský jazyk, pro nějž její synové budou biti.

6

NUDA

Nevím již ani, co jsem

a co dělám.

MOZART (FIGARO)

Svižně a s půvabem, který jí byl vlastní, když se cítila jista před pohledy mužů, vycházela paní de Rénal skleněnými dveřmi salonu vedoucími do zahrady. U vrat spatřila mladého venkovana, který jí připadal skoro ještě jako dítě; byl velmi bledý a uplakaný. Měl na sobě čistou bílou košili a pod paží velmi čistou fialovou vlněnou kazajku.

Pleť toho venkovského mladíka byla tak bílá, jeho oči byly tak něžné, že poněkud romantická paní

de Rénal zprvu myslila, že by to mohla být přestrojená dívka, která přichází s nějakou prosbou k panu starostovi. Pocítila soustrast s tím ubohým chlapcem, který zůstal stát u vrat a neodvažoval se patrně pozdvihnout ruku až ke zvonku. Paní de Rénal šla k němu a zapomněla na chvíli na hořký žal, který v ní vzbuzovalo pomyšlení, že děti dostanou vychovatele. Julián obrácen k vratům nepozoroval, že se k němu blíží. Zachvěl se, když uslyšel vedle sebe tichý hlas:

„Co zde chcete, milé dítě?“

Julián se rychle obrátil. Byl tak překvapen laskavým pohledem paní de Rénal, že trochu zapomněl na svou nesmělost. Brzy z údivu nad krásou paní de Rénal zapomněl na vše, i na to, proč přichází. Paní de Rénal otázku opakovala.

„Mám se zde stát vychovatelem,“ vypravil konečně ze sebe a rychle si utíral slzy, za něž se styděl.

Paní de Rénal se zarazila. Dívali se na sebe velmi zblízka. Julián se dosud nesetkal s tak dobře oblečenou ženou, a zvláště ne se ženou tak jemné pleti, která by s ním mluvila tak laskavě. Paní de Rénal se dívala na velké slzy, které utkvěly hochovi na tvářích zprvu tak bledých a nyní zrůžovělých. Náhle se dala vesele a rozpustile do smíchu jako mladá dívka, posmívala se sama sobě a nemohla se vzpamatovat ze svého štěstí. Tak tedy vypadá vychovatel, jehož si představovala jako špinavého a neupraveného kněze, který bude hubovat a bít její děti!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Červený a černý.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.