Richard Crha

Narozen 19. 10.1953 v Litoměřicích. Dramaturg kulturního střediska, novinář a redaktor, spisovatel, jeho básně vycházejí v několika časopisech.

Kromě toho, že se narodil a ještě se mu nepodařilo umřít, pracoval s některými mnohem zodpovědnějšími spoluobčany v Televizním klubu mladých (ČT), když byl mladý, rovněž v Ahoji na sobotu, když ho bavilo volat Ahoj, načež, když měli lidi plné ruce klíčů, kterými si chtěli aspoň jednou zazvonit, přestoupil do Mladého světa, kde obdivuhodně omládnul a psal texty ne-li do mramoru, tak pískovce určitě. Celý dvacet let opatroval svůj celoživotní projekt, totiž časopis Pivní kurýr, kde šířil osvětu mezi lidma, kteří si zamilovali pivo jako takové a jeho vlastní hlavou vymyšlený slogan: "Kdo nečte Pivního kurýra, pije nevzdělán," byl velmi oblíbený ve všech cenových skupinách. Poslední jeho zodpovědnou prací byl televizní pořad "Stalo se...", ve kterém si společně s autorem projektu Jiřím Podlipným dělal tak dlouho srandu z politiků, až jim to zatrhli. Poslední dva roky již jen píše knihy a má rád jednu holku, protože je věrný.

Haně Formánkový to patří. Za to, že je. To je tak asi všecko. Všecko není zase tak málo. Protože když hrajete život vabang, víc než všechno ani vsadit nemůžete. Co na tom, že to někdy nevyjde. Ale když se k celý věci postavíte chlapácky, nikdo o vás nemůže ani ceknout, že jste se zachoval jako baba.

Některá slova vám někdy nemusí sednout do úst; třeba takové slovo soulož. Významově značí, že spolu ležíme, dejme tomu v ložnici a děláme takové ty věci, které dělají všichni lidé už od nepaměti. Vím, že se najdou puritáni, kteří by raději četli slovo milování, ale já mám pocit, že právě pro tuto knížku by se na mně, v tomto případně duchovní guru, Charles Bukowski, tak trochu, anebo rovnou velmi, zlobil... Dopřejme si nefalšovaného života, dokud je čas. (autor)

Richard Crha

Po souloži je každej chytrej

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© JHuslík, 2013
© Richard Crha, 2013

www.eKnihulka.cz
ISBN 978-80-87808-28-3

Vlastnímu bratranci, kterej mi dal najíst a napít a přespat, takže jsem mohl napsat tuhle dobrou knížku. A že dobrá je, o tom nepochybujte ani vteřinu, ať již máte před souloží nebo právě po ní…

Stříbrná Lhota, 2013

* * * 1

… a to vám teda povím, že je to pravda. Po souloži je vážně každej chytrej jak rádio. Protože krátce před ní bejvá člověk blbej jak troky…

… a troky jsou dřevěný necky, ale to už dávno víte, protože jste určitě taky nejmíň jednou souložili. Emil Zátopků jednou v marathonský extázi řekl:

„Když nemůžeš, tak přidej.“

… a to je taky pravda, nicméně při souloži to raděj nezkoušejte, protože by vás mohla klepnout pepka...

… jeli jsme ráno s mým vlastním bratrancem z vesnice do města, protože někdo říká, že toho je ve městě víc. Ale já si to tak docela nemyslím. Někdy maj ve městě úplný kulový, dokonce i s přehazovačkou a vy se tak trochu divíte, k čemu takový města vlastně jsou, když jsou tak vybrakovaný. Snad to bylo i tím, že bylo léto a lidi nakupovali jak divý, byli vám úplně prohnutý pod těma nákupama, tašky je skoro zatlačovaly do chodníků. Třeba chtěli všechno vykoupit, dokud to ještě je. Třeba si mysleli, že přijde třetí světová anebo toho chtěli mít doma co nejvíc pohromadě, tak od rána do večera jen nakupovali… a ještě támhleto, táto a tudleto vemem taky, mámo, a když to neunesem, tak se pro to vrátíme ještě jednou…

…Koukal jsem na to s vlastním bratrancem jako blázen, cože to maj lidi za horečku, že se přesunujou z jednoho krámu do druhýho a šahaj na ty věci, jakoby už byly dávno jejich a poulej přitom očima, jakože tohle by bylo taky dobrý, kdybysme to měli. Pozoroval jsem ty lidi asi hodinu a měl jsem z jejich nakupovacích manévrů rozporuplnej pocit, že jsem nějakej divnej, když nic netahám a nelítám po těch krámech, ve kterejch maj samý krámy, že tak vybočuju z řady, když se na ty lidi jen dívám…

…pak  jsem čekal na vlastního bratrance v šenku v tom středně velkým městečku pod Brdy a pil jedno malý, ale spravedlivý pivo. Na stěně visel ohromně vtipnej ceník služeb, kterej bych vám rád ocitoval, protože je docela dobrý hned po ránu se trochu poveselit, když se ten den tak smutně rozeběhnul. A na tom ceníku služeb stálo asi tohle:

Rvačka – 150 Kč;-

Blbý otázky – 200 Kč;-

Povídání s barmanem v opilosti – 400 Kč;-

Volání záchytky – 140 Kč;-

Spánek – 250 Kč;-

Připálení cigarety – 75 Kč;-

Vystavení omluvenky pro manželku – 310 Kč;-

Ranní kocovina – zdarma.

… Koukal jsem se uvnitř šenku na lidi a na rozdíl od těch venku tam vůbec nebyli divný lidi, jak byste si mohli myslet, kdybyste je zblízka viděli. Naopak. Byli divný jako já. Pak tam visela na stěně reklama na jedno divoký pivo a zněla asi takhle:

„Když chceš bejt hodnej, musíš bejt někdy zlej.“

… a to je taky pravda, protože kdybyste nebyli občas zlý, tak by vůbec nikdo nemoh´ poznat, že jste v jádru hodný lidi. Ale pak tam taky byla reklama na tvrdej alkohol: („Chlap neobjednává, chlap poroučí“), a to je pravda jen tak napůl, protože už dneska skoro žádný chlapi nejsou. Odstěhovali se anebo umřeli, jak zpívaj Burian se svým dědečkem nebo Dědeček se svým buriánem, račte si vybrat. A to vám můžu docela potvrdit, že žádný chlapi už skoro nejsou, protože sám se často cejtím jako baba…

… ale třeba včera jsem seděl u vohýnku s jednou babou a taky to byla pravda jen napůl, protože vohýnek to žádnej nebyl a ta baba nebyla tak docela babou, ale jistou pohlednou a přitažlivou ženskou se zvídavejma očima a tuším, že se jmenovala jako zkáza lesa, polom, nebo tak nějak. A já měl radost, že má taky ráda Charlese Bukowskýho, protože Charles Bukowski je králem upřímnejch lidí, který vždycky říkaj, co si myslej a takovejch lidí na světě zase moc není… to si pište, že není…

… snad jedině ještě Jack Kerouac, když napsal, že ho serou nejvíc lidi, který dělaj jen věci jak-se-sluší-a-patří…

… a to je pravda úplně největší, protože neupřímný lidi jsou prostě srágory a mohly by se s nima vytapetovat všecky krematoria na světě…

… já bych vám například strašně rád vypověděl celej svůj život, ale on je tak nesourodej, že mi z toho není moc dobře. Taky mám na celej ten svůj život poměrně málo času, protože člověk nikdy nemůže dopředu vědět, kolik toho času ještě má. Tomu nemůžete nikdy zabránit, i kdybyste se stavěli na zadní. Nebo i na přední, račte si vybrat. Velkej háček je v tom, když tak o tom svým životě nahlas uvažuju, abych měl aspoň přibližnej pocit, že jsem kurva žil, protože kurva život je docela překrásnej, i když se k vám občas chová jako kurva. Za všecko chce prachy…

… a kdo chce za všecko prachy, tak nikdy nepochopí, že jsou kolem nás věci, který jsou vcelku zadarmo a vůbec to nejsou ošklivý věci; někdy se stačí jen sehnout a dotknout se jich. Letmo, žádný násilí. Ochomejtnout se andělskejma křídlama, bejt velmi, velmi blízko se svou kůží…

… Dotyk jako takovej není v žádným ceníku služeb dostatečně doceněnej, protože se dneska lidi pomalu ani nedotýkaj a jdou rovnou na věc; jdou na to navostro a přitom bejvaj tupý jako vobrácená strana nože, kterou pižláte šnytlík…

… ta holka u toho vohýnku, kterej se skoro nekonal, měla jméno Jana nebo tak nějak a jestli si dobře pamatuju, jmenoval se tak i jeden hurikán: Kalamita Jane, jo, přesně tak, kalamita Džejn. A to je docela charakteristický, protože všecky přírodní pohromy maj ženský jména, neboť tahleta božská stvoření s kouzelnejma očima vám dokážou udělat v životě takovej průvan, že se z toho nikdy nevzpamatujete a plápoláte v tom, jak mokrej hadr v průvanu…

… ale i takovej stav je nesmírně ozdravnej, protože se vám v potemnělý kebuli konečně rozsvítí a vy začnete bejt alespoň trochu chytrý, asi jako po tý souloži, která ani nenastala, protože jste se zapomněli dotejkat, a to je vždycky špatný. Janule, to je vždycky, vždycky špatný, to je úplně to nejhorší, když se zapomenete dotejkat, říkám jí u toho vohýnku, kterej se skoro nekonal a ona pokyvuje hlavou, jakože jo, že dotejkat by se rozhodně mělo, ale jako na potvoru se nedotejká, protože tam u toho vohýnku, kterej se nekonal, sedí se svým klukem a ten se na nás kouká značně nedůvěřivě, protože podle těch mejch keců má pocit, jakobych tím jejím klukem byl já, což nebyla pravda, protože já jsem při těch kecech myslel úplně na jinou…

…můj doposavadní život, abych hned napočátku nalil čistýho, byl takovej nevybalancovanej, tak trochu puštěnej ze řetězu, ale nejspíš to bylo tím, že jsem řetězy jako takový neměl ve velký oblibě, dokonce bych řek´, že jsem řetězy doslova nenáviděl. S řetězama na mně prostě nechoďte…

…O Karlovi Bukowským jednou napsali, že to byl Američan německýho původu a během života se aktivně věnoval pití piva, sázení na koňský dostihy a spaní s mnoha ženami, což se mi jako zásadní životopisný milníky docela líbilo. Možná proto byl tak šťastně nešťastnej, že z něj padaly řádky, který by se daly buď tesat do mramoru anebo taky rovnou spláchnout do hajzlu, ježto tohle vyjde nastejno. Protože když vám někdo něco vytesá do mramoru, tak už jste dávno mrtvej a všecko je vám houbeles platný…

… napsal jsem tý kalamitě Janině Polomový, jestli se ubírám po správný štrece a měl jsem tím na mysli, že každej začátek rukopisu stojí tak trochu za starou belu, protože nevíte, kudy ten rozbouřenej potok nakonec poteče a zda-li vůbec..

…a pak jsem čekal na její odpověď, protože pro mně bylo momentálně důležitý, jestli náhodou nejdu úplně blbým směrem. To se člověku stává poměrně dost často, že jde blbě a pak se to snaží zachránit alibistickejma kecama, že měl jít jinudy…

…ale protože mi nic nenapsala, neměl jsem potuchy, kudy jdu a tak se člověk musí aspoň hodně rozhlížet kolem a ještě ke všemu dejchat a pít pivo, aby neumřel hlady a sem tam taky pohladit nějakou holku, aby se mohl po souloži aspoň na chvíli cejtit chytrej. A když se z toho svýho života tak trochu vyzpovídá, častokrát dojde k tomu, že ten jeho život nebyl moc povedenej a že měl jít rozhodně jinudy…

… jenže kudy to je, to ví jen pámbů a ten ví taky velký kulový. Jednou jsem se ho na to ptal, ale byl z toho značně roztržitej a koukal na mně jako svatej a ještě k tomu vyřezanej. Asi neměl tu správnou džípíesku nebo jak se ten sajrajt, co vás dovede vždycky jinam, než jste chtěli, jmenuje…

… tak jsem si sednul a dal si ještě jedno malý velký pivo, protože jsem chtěl bejt náhle poetickej a něžnej, což se mi občas stává a v tomhle těhotenským stavu píšu docela úžasný texty rovnou do mramoru nebo taky do hajzlu, to podle toho, z který strany svýho vlastního hřbitova se na to koukáte; a tak jsem tam v tý malý Velký restauraci pro všecky svý bejvalý i budoucí lásky napsal na čtyři hospodský účtenky docela něžnej a poetickej text:

Co bych Ti dal k prvnímu výročí?

Dal bych Ti mapu na cestu ke mně.

Krok, kterým vykročíš.

Dal bych Ti planetu se jménem Země.

Co bych Ti dal k prvnímu výročí,

kdybychom kdy nějaké měli?

Dal bych Ti vítr do plachet,

aby nám ostatní záviděli.

Dal bych Ti Slunce, aby Tě hřálo.

Není to moc. Ale není to málo.

Dal bych Ti Měsíc, aby Tě doprovázel.

Na cestu ke mně. Kdybych Ti scházel.

Dal bych Ti Noc a dal bych Ti i Den.

Dal bych Ti Život, k němuž jsem odsouzen.

Dal bych Ti všechno, co patří ženám.

Dal bych Ti všechno. Ale víc už nemám.

Dal bych Ti to, co máš napsanýho v očích.

Dal bych Ti pusu. Na řetízkovým kolotoči.

Dal bych Ti to, co nikdo nikdy nikomu nedal:

Modrý z nebe.

Dal bych Ti to, co Ti nejvíc schází:

Dal bych Ti za trest sebe.

… pokud máte velký srdce a to určitě máte, protože byste si jinak nikdy nekoupili tuhle knížku, tak určitě uznáte, že to zase nebyl tak blbej text, co jsem napsal pro všecky svý minulý i budoucí lásky na čtyři hospodský účtenky a vlastně pro lásky, který nepřišly a nikdy nepřijdou, protože ženskejm jsou básníci moc podezřelý a mnohý si myslej, že byste je chtěli utáhnout na nudli, ale je to přesně naopak – všecky tydle ženský, co si to myslej, by si měly především utřít svou nudli u nosu, jak s ní popotahujou a pokoušej se ji zagarážovat…

… já si dokonce myslím, že je to text přímo návodnej k tomu, jak vyseknout poklonu ženský bez nudle u nosu, poklonu ženský, kterou máte rádi a jednou si ten text budou dospělý děti říkat jako veršíky prokletýho básníka Villona, pokud ještě budou ty dospělý děti umět číst a nebudou mít v hlavě od narození nastřelený čipy s džípíeskou…

… Pak jsem si sednul k vohýnku, kterej se včera skoro nekonal a v tom zbytku popela zůstaly po kalamitě Džejn tři bílý vajgly z tenkejch cigaret, a dokonce i ty tři vajgly po ní mi byly něčím sympatický, asi proto, že je vybafala Kalamita, protože vohýnek moc nehořel a Džejn nám tak alespoň svým voharkem svítila na cestu do lepšího, totiž novýho života, pokud nějakej vůbec existuje…

… pak mi taky řekli v rádiovým horoskopu vzhledem k mýmu znamení Vah, že budu dneska po celej den trpět zvejšenou potřebou něžnosti a vskutku; v nikom snad nebyl v ten okamžik větší přebytek něhy než právě ve mně. Jenže já  jsem ve stejným okamžiku věděl, že zvejšená potřeba něhy mi zase přinese velkej průser; a na průsery si lidi se zvejšenou potřebou něžnosti zadělávaj jako na běžícím páse, to vám tedy povím. A většinou se tou přemírou něhy neudusíte sám, ale stáhnete někoho s sebou, to dá rozum, protože někoho zavalíte jako sopka nebo náhle spadlej komín…

… Jednou – ale to už je celá věčnost – a jestli něco víte o věčnosti, tak je vám určitě úplně jasný, že je to dost dlouhá doba – jednou – ale kdoví, jestli k tomu vůbec došlo, protože jsou v životě každýho člověka chvíle, kdy k ničemu vůbec nedojde – a když dělám pomlčky tohoto typu –  vím, co dělám – i když už vlastně nevím, co jsem tím chtěl říct. Ale vím. Nechtěl jsem v podstatě říct vůbec nic, protože jsem měl jednou neblahej pocit, že už jsem všecko řek´, a nakonec jsem zjistil, že po mně vůbec nic nezbylo, dočista nic…

… a když po vás dočista nic nezbude, je důvodný podezření, že jste na tom světě vůbec nebyli. A to je k nasrání, nebejt. Někdy si to zkuste a bude vám z toho do breku. Když to tak vezmu sakumprdum, tak jsem vlastně projančil a současně i probrečel celej život. Ne nahlas, ale v sobě, protože chlapi nepláčou. Ale řvou u toho jako krávy. Co byste taky chtěli od chlapů…

… jednou, kdysi dávno, jsem spal, protože nechodil, s dívkou, která nezavřela pusu od rána do večera a taky od večera do rána. Bylo to deprimující, depka tomu říkaj dnešní mladý lidi, který jsou někdy mockrát starší než jsem já a přitom jejich občanský průkazy ještě smrděj tiskárnou…

… a ta dívka, možná to byla dívčina, děvka to rozhodně nebyla, ale ani to člověk nikdy neví, tak ona všecky svý mluvící orgány využívala tak dokonale, že byla slyšet všude, kde byla, a to vám povím, že byla skoro všude. Kam jste se podívali, tam všude byla. Dokonce i když jste zavřeli oči, tak tam byla a to vám ještě povím, že i kdybych byl dočista mrtvej, tak bych před ní nejspíš neuniknul ani ve spalovací komoře…

… Jednou jsem před ní utekl do lesa –  a i tam jsem ji slyšel. „Že mě nechytíš?“ volala a bylo to značně komický, protože jsem před ní vlastně utíkal, natož abych ji honil. V hlavě jsem měl tenkrát geniální plán, že ji umlčím nekonečnejma polibkama, že jí tu pusu zacpu pusou, ale ani to nešlo. Ona vám imrvere povídala i při každým tom pusování. V jeden okamžik jsem si dokonce říkal, že ji svou upřímností prostě zabiju. Že pak dostanu osm, deset let za vraždu z lásky a to je furt dobrý, když uvážíte, že vyjdete z brány věznice zcela osvobozenej a nikdo na vás proboha nemluví…

… ale nakonec jsem ji vůbec nezabil, a to si hned člověk připadá jako děsnej lidumil, když nikoho nezabil. Vlastně ani nevím, co nás do společný postele svedlo; snad to byla jen touha po opačným pohlaví, ale protože nemám rád slovo touha, říkal jsem si, že jsem svůj předmět někam upřímně zasunoval. Jo, to je velice přesný. Zasunoval a vysunoval. Dokonce bych to ani líp nevyjádřil, protože, ruku na srdce, jsem to už právě teď vyjádřil moc dobře… zásun, výsun, zásun, výsun, snaž se, ty jeden předměte pohyblivej…

… a pak, kdoví, jaký měla vůbec křestní jméno. Možná jsem jí občas říkal drahá nebo miláčku, to je takový universální pro všechny známostě a nikoho tím neurazíte, ale to už nevím, protože ona pořád mluvila a nešlo ji zastavit. Je ovšem nesporným faktem, že stačilo, když jsem jí řekl drahá, tak už si sundávala podprsenku, a když jsem jí řekl miláčku, měl jsem její kalhotky přes svou hlavu přetažený. Tak nějak to celý bylo. A to vážně ve čtvrtek většinou nelžu…

… i tak jsem jí tenkrát měl přes všecko to její neustálý mluvení v poměrně velký oblibě, protože jsem byl od narození línej a těšilo mě, že jsem jí nemusel pracně sundávat ani podprsenku, ani kalhotky; stačilo říct drahá nebo miláčku a byla narychtovaná jako švýcarský hodinky…

… dodneška ovšem nevím, proč ženský tolik mluvěj, i když je o to nikdo nežádá. Možná půjde o nějakou nemoc, se kterou se už narodily, a se kterou si ani doktoři nevědí rady. A když si jeden učenej doktor neví rady, tak je to s vámi moc a moc špatný. Řekl bych, že z takovýho doktora, kterej neví, nakonec zůstane jen ten fonendoskop na krku, přesně na tom krku, kterej vůbec neexistuje a jeho hlavu byste taky hledali jen stěží…

… bylo to ode mě chvílema trochu drsný, protože i při souloži jsem jí překrýval ústa rukou, abych ji utlumil, aby nebrebentila a vnikal jsem do ní mnohem hloubějc, až jsem měl pocit, že už hloubějc bejt nemůžu. Že jsem se prodoloval do samýho nitra, středobodu zeměkoule a magma z ní tryskající mělo vizitku s názvem Etna, tak nějak to bylo…

… láska asi vypadá jinak, řeknete si, vy romantici, ale kdo vlastně ví, jak vypadá láska? Vodit se s lunou v aleji a přitom nemyslet na postel? Běžte někam, farizejové. Vy už víte kam, protože vy víte všecko jak-se-sluší-a-patří. Tak přesně tam běžte. A po svejch. Já vás tam vozit nebudu. Ani kdybych měl při sobě ceník služeb, kterej jsem potkal ráno v tom šenku, když dohořely všechny vajgly od kalamity Džejn a my jsme jeli s vlastním bratrancem dokoupit nějaký věci, který nám momentálně chyběly a až na místě jsme zjistili, že nám vůbec nic nechybí a tak jsme se jen dívali na ty lidi, co nakupovali a nakupovali, až se jim od prdele prášilo…

… a když jsem jí pak nevědomky, ale taky neuváženě uvolnil pusu rukou překrytou, její brebentilka náhle spustila, že už bude, že už bude a já jsem nevěděl, kde bude, protože jsem byl zrovna místopisně zmatenej. Ve cvičebnicích milování jako je Kámasútra sice píšou, že právě v tom spočívá umění milovat – a dokonce tam popisujou čtyřiašedesátero druhů, jak na to jít, jak se předpřipravit před vlastním grilováním roštěnky…

… a pak tam taky píšou, jak se všelijak polohovat, měnit posice, ale já znal jenom jeden druh pohybů, u kterejch se upřímně potíme, totiž zalehnout ji tak, jakoby na ni spadnul komín nebo čtyři pytle cementu najednou…

… taky jsem se někde dočetl, že dva lidi při podobnejch pohybech často hekaj a údajně, když se dostanou až na samotnou nejhlubší hloubku dna, můžou u toho i omdlít. To se mi sice nikdy nestalo, ale z toho jejího brebentění jsem byl vážně a osobně dost udělanej. Dokonce mi připadlo (a to mi promiň, drahá nebo miláčku), že lidi, který toho i při souloži hodně nakecaj, si vlastně nemaj co podstatnýho říct…

… v tomhlectom ohledu byla, ať už jsem jí říkal drahá nebo miláčku, jako nenadálá povodeň. Kde se vzala, tu se vzala a oheň tím neuhasíš, protože máš požár po kolena. Svíjela se v křeči a já měl lehký podezření, jestli to není náhodou epileptickej záchvat, ježto jsem se někde dočetl, že patronem epileptiků byl právě svatej Valentýn, ale všecko bylo dočista jinak. Byl to údajně orgasmus jak vyšitej podle cvičebnic. A když jsem se jí v tu chvíli, kdy se můj předmět ocitnul na dně Macochy, zeptal, jestli náhodou nemá epileptickej záchvat, přišel na ní ten krásnej orgasmus ještě jednou a ještě ve srozumitelnější podobě, a to tak, že doslova zaryla svý dlouhý nehty do mejch zad a já pak nemoh´ jít čtrnáct dní na sluníčko, protože jsem na těch zádech měl rejhy, jako když traktoristi prováděj podzimní orbu…

… věděla až moc dobře ta dívčina, že kopulace jako taková je jedním z dorozumívacích prostředků mezi lidma, kterýmu rozuměj všecky lidi, ať už mluvěj anglicky nebo svahilsky, na tom nesejde. Jenže to všechno už odvál čas… Čas, kterej mnohý věci odvane, protože to má ve svý pracovní náplni…

… Teď jsem ale zrovna čekal na Hanďuli, aby mi našeptala do ucha, že se ubírám tou správnou cestou na cestě k novele, před kterou si lidi sednou na zadek, protože si ani na nic jinýho sednout nedovedou. Znáte lidi; plná huba keců, a když přijde na věc, ptají se na podstatu věci, aniž by se osmělili a šli na ni rovnou jak-se-ne-slu-ší-a-ne-patří…

… A když jsem u vohýnku, kterej včera moc nehořel, našel i čtvrtej delší vajgl od kalamity Džejn, s chutí jsem ten kousek žvára sebral a ještě s větší chutí dokouřil, protože jsem bytostně cejtil, že cigáro má tak ozdravující účinky, že vám karcinom začne každou chvíli klepat na dveře, jestliž už jste doma, a když budete hodný, tak vás aspoň na chvíli ozáříme rachejtlema z padajících vlasů a blitím do záchodový mísy, kde najednou uvidíte v odrazu toho porculánu úplně jinýho a přece tolik svýho člověka…

… Tak je někdy život krutej, že vás trestá i za věci, který jste nikdy neudělali a vy se jen ptáte, proč zrovna já, kurva, proč zrovna já, proč ne někdo jinej, proč zrovna já…

* * * 2

… protože ani Hanďule s úsměvem od ucha k uchu pořád nepsala ani nepřicházela, říkal jsem si, že budu chvíli přemejšlet, ale tahle věc hodně bolí, když na to nemáte palici naučenou anebo vhodně naistalovanou. Lehl jsem si s krovkama na návsi do trávy, snědl sedm sedmikrásek a díval se sedm a půl minuty na modrou oblohu, ježto jsem se někde dozvěděl, že přesně tohle pomáhá, aby vás přestala bolet hlava a vlastně celej váš člověk. Ať už přemejšlíte nebo jen tak čumíte…

… byl to divnej pátek. Oscar se sice vykulil na oblohu jako každej den ve čtvrt na pět, ale moc se tomu žlutýmu nesmyslu nechtělo vstávat, jako by dělal drahoty, než si na nás posvítí a vzápětí, dobrák jeden, pacholek k pohledání, nám to zase vytmaví. Co na tom, že jsem si s ním povídal; nikoho jsem momentálně neměl, a to je pak i sluníčko dost dobrý. Dost dobrý na to, abyste s ním dali jeden nezávaznej pohovor; a nechte na hlavě, rozhodně nebylo tak užvaněný jako ta holka, co jsem na ní před časem ležel se svým předmětem a zkoumal všechny její prohlubně….

… asi takhle. Původně jsem chtěl devatenáctýho července začít novej život, fungl novej, ale pak mi došlo, že ten starej nebyl zas tak špatnej, když už jsem byl k němu jednou provždy odsouzenej. To je moje nemoc už od útlýho mládí, že chci každej den začít novej život, ale pak se mi to všelijak schruje na jednu hromadu a já si musím vystačit s tím, že možná s tím začnu až zejtra nebo pozejtří, ale radši už rovnou zejtra…

… Jenže to si vždycky vzpomenu na básníka z rodu dekadentních depresistů, z generace anarchistickejch buřičů, Františka Gellnerů, co napsal:

Dnes buďme ještě veselý

na naší bílý posteli,

co zejtra, zejtra, kdožpak ví,

zejtra si lehnem do rakví.

… a to mně pak přejde veškerá chuť plnit si budku novým životem, protože u nikoho na světě není jasný, co s ním bude zejtra. Možná je to tak dobře. Protože kdyby člověk věděl, co bude zejtra, raděj by někdy ani nevstal. Taky je docela možný, že by byl člověk tak natěšenej, že by ho z toho rovnou kleplo a to se pak novej život začíná opravdu blbě…

… Hanďule se asi někde zatoulala, a protože je vegetariánka, nebude nikde daleko. Protože lidi, co nejedí maso, nemaj takovou sílu v nohách, aby se vám vzdálili příliš daleko. Jó, kdyby si dala pěknej řízek z krkovičky, tak docela věřím tomu, že by se mi vzdálila tak, že bych ji už víckrát neviděl…

… myslel jsem přitom taky na mámu, protože máma byla nejlepší ženská mýho života a stejně jako Forrest Gump jsem na ní nenechal dopustit. A kdyby měl v ten okamžik někdo blbý kecy na mámy jako takový vůbec, tak mu rovnou rozbiju hubu, v tomhle jsem neřád. Ale máma už tady třináct let není, a já jsem z toho tak trochu pořád zoufalej a vykolejenej, protože ji hledám a ona nikde není…

… taky si s ní dost často povídám, protože jsme měli ještě některý věci nedořečený. Řekl bych, že kdyby teď tady se mnou máma byla, tak bych byl doslova ukecanej z toho, jak bych jí chtěl rychle všechno říct, než by mi zase umřela. Svým způsobem jsem šťastnej, že mi tenkrát umřela v náruči, i když to zní dost nešťastně, ale když máte tu možnost a šanci umřít blízkýmu člověku v náruči, tak neváhejte a udělejte to…

… Protože člověk většinou umírá jen jednou a tyhle věci se nedaj nějak nazkoušet, vyprubovat, a máma mi tenkrát stiskla ruku tak silně, že jsem byl z toho docela hotovej a bulel jsem u toho a šeptal jsem: Mámo, neumírej mi, prosím tě, ale máma na tom byla tak špatně, že zavřela oči a umřela. Když pak přijeli zřízenci od funusový party, museli nám ruce rozpojit, protože ve smrtelný křeči byl ten mámin stisk tak silnej, že nás nešlo dobrovolně odtrhnout a funebráci museli použít drobnýho násilí…

… jenže znáš funebráky, mámo, ti jsou zkušený a vědí, že poslední věci člověka jsou tak trochu choulostivý; že se všechno musí dělat s citem. I když je člověk mrtvej a mohlo by mu to bejt šumafuk, tak pořád s citem. Jenže i my, vyložený romantici, psanci i zatrolenci dobře víme, že mrtvej člověk je furt člověkem, i když momentálně nedejchá. Protože mrtvej člověk se tak trochu naposledy nadechne, aby všechnu tu mizérii povstřebal a nemusí u toho ani říkat ádyjé. Moje máma měla moc pěkný oči, určitě stejně pěkný jako Hanďule hanďulovatá, ale ta je má ještě votevřený, aby viděla na tu zeleninu nebo obilný klíčky, když už je jednou vegetariánkou a z krkovičky by se jí určitě zvednul celej žaludek…

…taky jsem si dal sprchu, protože jsem někde čet´, že by se měl člověk občas umejt; ale taky jsem zase jinde čet´, že se to nemá s tou čistotou nějak moc přehánět, neboť když je člověk až příliš moc čistej, tak může bejt lehce nesourodej a jakoby vyměněnej za někoho jinýho. Do toho jsem průběžně psal tyhle řádky a zrovna, když jsem si připadal až příliš moc vykoupanej, slova mi najednou nějak nešly dohromady. To si pak řeknete, že jste měli radějc zůstat ještě chvíli zašpiněný od života. Že se některý věci nemaj uspěchat, ani ve věci přílišný hygieny nebo jak se to svinstvo jmenuje…

… když jsem napsal dva tři delší odstavce, hned jsem je poslal Hanďuli, aby měla o mým duševním stavu průběžný zprávy a líp se jí tak polykala brokolice nebo obilný klíčky nebo kdovíjaký všechny ty nezdravý věci. Svým způsobem jsem se díky těm odstavcům pro Hanďuli bránil tomu, abych si k tělu nepřipustil Alzheimera – někdy vás totiž v trávě něco napadne a než dojdete k PC přístroji, může se vám stát, že cestou na všecko zapomenete, takže jsem chodil ke svýmu stolku pod výčepem poměrně rychle, abych dal větu a někdy dokonce i myšlenku dohromady…

… nechci se chlubit, ale občas jsem měl dobrý myšlenky. Třeba tu, že bych se moh´ jít vymočit. Neříkám, že je to geniální myšlenka, ale když se vám chce, tak je dobrý to udělat. Protože zadržovaná moč je nebezpečnej prvek, a pokud tomu nedáte volnost, svobodu a bratrství, jak říkali frantíci, než jejich krvavá revoluce požrala vlastní děti, mohlo by se vám lehce stát, že byste byli mokrý už cestou…

… Stál jsem u mušle a z otevřenýho vokýnka nad tou mušlí to vypadalo, že po prašný cestě jde Hanďule jako vyšitá, ale nebyla to ona, byť se jí s velmi přivřenejma očima trochu podobala. Byla to jenom nějaká baba s nákupní taškou plnou nesmyslnejch věcí, asi jedna z těch, co ve městečku nakoupili, jen co se do nich vešlo, nesmysly počínaje. Možná v tý tašce měla i věci smyslný, ale podstatný je, že měla nakoupíno, protože její starej na kanapi by byl výrazně nespokojenej, kdyby mu ta bestie, jemu, taky bestii, samozřejmě, nedala nažrat…

… když jsem se u mušle díval na tu paní, došlo mi, že Hanďule má mnohem hezčí nohy. Na to, že je vegetariánka, má nohy přímo k zulíbání, ale protože jsem její nohy ještě moc nelíbal, jen tak nedbale a možná i ledabyle, tak možná nad mušlí lehce přeháním…

… ale někdy je docela dobrý nad mušlí přehánět, protože pak, když máte šanci Hanďuli nebo jiný babě nohy zulíbat, jste už tak trochu předpřipravený a víte, do čeho jdete. Řeknu vám zcela upřímně, protože nic jinýho než bejt upřímnej už neumím, že bych si dal obzvlášť záležet na jejích malíčcích, protože jsem měl vcelku utkvělou představu, že její malíčky na nohou jsou ty nejkrásnější malíčky, ale není to úplně jistý…

… možná za to může ten rádiovej horoskop, že budu nabouchanej přemírou něžnosti, její zvejšenou potřebou, ale co s tím máte k sakru dělat, než se s tím podělit? Aha, ale co když nemáte nikoho po ruce? Aha? Co pak?  Pak jste úplně rozhozený a vaše šiška na krku je jako balvan, kterej tíží vaše tělo a dočista ho znehybňuje. A je dočista jedno, jestli stojíte u mušle na pánským záchodku nebo ležíte v trávě a polykáte hlavičky sedmikrásek, aby vás nebolela hlava nebo rovnou celej člověk z toho ustavičnýho přemejšlení…

… Důležitý je, mám ten pocit, ale tak důležitý to zase není, abyste z toho nezblbli, protože hranice mezi zblbnutím a nezblbnutím je strašlivě tenká záležitost: A vy jste jako provazolezec na laně v balancu s tyčí dost nejistej,  jestli vůbec přejdete na druhou stranu a nespadnete. Když spadnete, je to ještě blbější, než jste si původně myslili, což se moc neví, protože ti, kteří z toho lana spadli, si už hovno pamatujou a nemůžou o tom ani vyprávět…

… když jsem dopsal asi sedmej odstavec toho devatenáctýho července, napadlo mně, že bych si rád na chvíli zdřímnul. Ale sotvaže jsem zavřel oči, přišlo to na mně samospádem; taková ta malá smrt, kdy odcházíte do předpokoje věčnejch lovišť. Tam je vždycky hezky, byť se tam dostane jen málo lidí ještě zaživa, ježto je to jakás takás přípravka na spánek mnohem delší, ale o tom se budem bavit, až tam budem a to si pište, že tam budem poměrně brzo, protože neodkladný věci si na nějaký dlouhý lhůty nehrajou…

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Po souloži je každej chytrej.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.