Pia Hagmarová

Kláro,

na start

Albatros

Přeložila Helena Stiessová

Klara, färdiga, gå

© 1999, Pia Hagmar

Published by agreement with B Wahlströms Bokförlag,

Forma Books AB, Sweden

Translation © Helena Stiessová, 2013

Illustrations © Barbora Kyšková, 2013

ISBN 978-80-00-03073-9

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

Mému váženému otci,

bez jehož chyb bych se nikdy nepoučila.

1

Za oknem panuje černá noc. Nevím, proč jsem se vzbudila. Najednou jsem prostě vzhůru. Doširoka otevřenýma očima pátrám ve tmě. Pomalu přivykám a vytuším obrysy psacího stolu a komody u dveří. Když jsem byla menší, občas jsem se těchhle stínů lekala, připadaly mi jako obludy nebo lupiči. Ale teď je mi dvanáct let a nechovám se už jako malé dítě.

Přesto se ale v posteli vrtím a převaluju, nějak se nemůžu uklidnit. Teď už zaboha neusnu. A taky mám žízeň. Hroznou žízeň. Bosky našlapuju po podlaze a proplížím se po schodech dolů do kuchyně. Zpod dveří mamčiny pracovny proniká proužek světla. Mrknu na hodiny, je půl třetí ráno. Že by takhle pozdě pracovala? Neslyším klapání jako jindy, když píše na klávesnici. Možná u počítače usnula. To už se párkrát stalo.

Opatrně dveře pootevřu a nakouknu dovnitř. Počítač je zapnutý a lampička svítí, jenže mamka tam není. Divné. Než jde spát, vždycky počítač vypíná. Kradu se po schodech zpátky nahoru a jdu se podívat k ní do ložnice. Tam taky není.

„Mamííí!” zavolám tenkým hláskem.

Nikdo se neozve. Všechny pokoje jsou tiché a prázdné. Ještě před několika minutami jsem byla klidná, a teď mi i vzduch kolem připadá naplněný skrytou hrozbou. Obvykle nemám strach ze tmy, ale máma mě taky nikdy nenechala v noci samotnou. Kde může být? Tady není kam jít. Bydlíme na venkově ve velkém červeném domě. Je rozdělený na dva byty. V jednom bydlí Lasse, to je náš nájemce, a ve druhém bytě bydlíme my dvě s mamkou. K těm několika sousedům je to docela daleko a nedovedu si představit, že by k některému z nich chtěla mamka uprostřed noci zaskočit na návštěvu.

Je to záhada a děsí mě to. Hlavou se mi honí úvahy, jak to zmizení vysvětlit. Jedna děsivá představa střídá druhou. Možná že mamku zmlátili krutí lupiči a teď sedí svázaná v šatníku? Nebo ji někdo unesl? Snažím se ty představy odehnat. Mamka pořád říká, že mám až moc bujnou fantazii. Donutím se dýchat zhluboka, abych si vyčistila hlavu.

Najednou mi to dojde. Že mě to nenapadlo hned! Určitě je dole ve stáji. Seběhnu kvapně po schodech, natáhnu si džíny, holinky a tlustý svetr. S baterkou v ruce otevřu vchodové dveře a vyjdu před dům. Temné větve stromů se rýsují v mlhavém šeru jarní noci. Tráva je mokrá a mlaská mi pod nohama, jak se v gumákách ženu po známé cestičce kolem domu a dolů ke stáji v rohu zahrady.

Jsem si naprosto jistá, že tam mamka bude. Teprve když otevřu dveře, zaváhám. Ve stáji je tma jako v ranci a ozývá se tam jen slabé šustění slámy. Zašmátrám po vypínači na zdi. Když tmu prořízne světlo z dvou holých žárovek na stropě, oba naši koně se kvapně vyhrabou na nohy. Rozespale pomrkávají a otřepávají se.

Olle ze sebe vyloudí ochraptělé zaržání a zaškrábe předním kopytem o zem, jako by chtěl naznačit, že by si docela dal trochu ovsa, přestože je tolik hodin. Olle je velký a mohutný pony plemene new forest, má tmavě hnědou srst, širokou bílou lysinu a vlídné oči. Patří Lise a Lisa je Lasseho dcera. Ve všední dny je u své maminky a o víkendech tady. Ale až začnou letní prázdniny, nastěhuje se sem natrvalo.

Právě před dvěma lety, když se odtud Lasseho manželka odstěhovala a vzala s sebou dceru Lisu a mladšího bratra Torbjórna, rozdělil Lasse dům na dva samostatné byty. Přestavba trvala rok, a když bylo hotovo, pronajal jeden byt nám s mamkou.

Ve vedlejším boxu stojí Star. Je to tmavě šedý poník s dlouhýma, celkem kostnatýma nohama a malou hlavou. Má střapatou hřívu, řídký ohon a rozježenou srst. Taky je pořád hrozně vyhublý, i když už mu žebra pod kůží netrčí tolik jako dřív. Většina lidí si myslí, že je ošklivý, ale pro mě je to nejkrásnější pony na světě. Už celý měsíc je jen a jen můj. Pořád tomu nemůžu tak úplně uvěřit. Já, Klára Anderssonová, mám vlastního koně.

Nezdá se, že by Stara moje noční návštěva potěšila. Nevrle mžourá zpod dlouhé kštice, a když se ho pokusím poplácat, vztekle sklopí uši dozadu. Když jsem ho dostala, byl takhle protivný pořád, ale od té doby se z nás stali docela dobří přátelé. Už se mě tak často nesnaží kousnout a za to jsem vážně vděčná. Zrovna v den, kdy ho k nám přivezli, mě hryzl do ramene tak tvrdě, že jsem z toho měla modřinu ještě několik týdnů.

„Pojď ke mně, hošíku, dostaneš dobrůtku,” lákám ho a podávám mu půlku jablka.

Star pátrá malou šedou hubou v mé dlani, a když začne chroupat jablko, využiju příležitosti a podrbu ho na čele. Ale pak si vzpomenu, proč ve stáji jsem. Nemám se mazlit se Starem, hledám přece mamku, a ta tu není. Kde potom ale je? Už není kde jinde hledat. Zase mě popadne strach. Máma zmizela, musím běžet zpátky domů a zavolat policii.

Naposledy Stara poplácám, zhasnu a zavřu za sebou dveře do stáje. Když teď tuším, že mamku asi nenajdu, noc mi připadá mnohem hrozivější. Kužel světla z baterky se komíhá do taktu s mými kroky. Najednou se ve tmě něco zableskne a já se zarazím v půli kroku. Jsem si jistá. Ten záblesk, to byl pár očí. Ve tmě se někdo ukrývá.

Zatajím dech a neodvážím se ani hnout. Srdce se mi třepotá jako křídla vyplašeného ptáka. Jsem ve střehu a uši mám nastražené. V korunách stromů nade mnou to šustí a praská, ale přesto mám dojem, že slyším, jak někdo oddechuje. Možná že ti únosci teď jdou po mně? Každou chvíli mi přehodí pytel přes hlavu a odnesou mě pryč. Budu sebou škubat a snažit se křičet o pomoc, ale jim to bude určitě úplně jedno.

V tu chvíli se ozve žuchnutí a čvachtavý zvuk, který se postupně vzdaluje. Aniž pomyslím na to, že to může být nebezpečné, rozsvítím baterku a namířím kužel světla směrem, odkud slyším slábnoucí dupot. Na zlomek vteřiny spatřím poskakující, rozmazaný bílý flek, než ho pohltí tma. Ale stačí to. Ve tmě nečíhal ani bezohledný únosce, ani ukrutný vrah dětí, byla to srnka! Zaplaví mě taková úleva, až se málem svalím do trávy.

Na roztřesených nohou doklopýtám k domu. Tohle už sama nezvládnu. Musím říct o pomoc Lassemu. Opatrně zaklepu na jeho dveře, ale nikdo neotevírá. Když zašilhám nahoru, vidím, že v jednom okně v patře se slabě svítí. Nemusí to nutně znamenat, že je Lasse vzhůru. Třeba má jen strach ze tmy a spí s rozsvícenou lampičkou. Ale já ho teď potřebuju vzbudit. Nesmíme už dál ztrácet čas. Buším pěstmi do dveří, seč mi síly stačí. Zní to jako hřmění a dunění za příšerné bouře. Zakrátko se v předsíni rozsvítí a zevnitř zaslechnu kroky. V zámku se otočí klíč a přede mnou stojí Lasse. S dlouhým strništěm na tváři a vlasy trčícími do všech světových stran trochu připomíná chundelatého psa. Ale je velký, dospělý a sálá z něj bezpečí. Jen ho vidím a hned se mi trochu líp dýchá.

„Copak tu děláš uprostřed noci?” podiví se.

Slova se ze mě jen hrnou, jedno přes druhé.

„Honem, Lasse. Zavolej policii. Stalo se něco strašnýho. Mamka zmizela. Hledala jsem ji všude a nikde není. Musíš mi pomoct,” chrlím ze sebe a poskakuju nedočkavostí.

Jenže Lasse kouká jako tele a vypadá, že nerozuměl ani slovu.

„Zavolej policii. Rychle! Unesli ji, copak to nechápeš?” zvýším hlas a tahám ho za rukáv plandavého pyžama s modrými proužky.

Ale místo toho, aby se vrhl k telefonu, se Lasse jenom usměje. Myslí mu to zřejmě tak pomalu, že by pokořil světový rekord.

„Jsi nahluchlý? Máma je pryč, zmizela!” zakřičím.

Vtom mi chlácholivě položí ruku kolem ramen.

„Milá Klárko, zaručuju ti, že tvoji maminku nikdo neunesl. Rozhodně nebyla unesená ještě před pěti minutami, kdy odtud odcházela.”

Teď je zase řada na mně, abych tupě zírala.

„Co tím myslíš? To byla celou dobu tady, zatímco jsem lítala jako splašená a všude ji hledala?” zeptám se mdle.

Lasse přikývne a já mám dojem, že trochu uhýbá pohledem. V hlavě mi klíčí hrozné podezření.

„Co tady dělala?” zeptám se vysokým, mečivým hlasem.

„Mno, říkala, že je moc unavená, než aby psala, a moc čilá, než aby šla spát. A tak zašla ke mně a chvilku jsme si povídali,” odpoví Lasse a trochu se ošívá.

Podívám se na něj a je mi jasné, že lže. Mlčky vycouvám ze dveří a pěkně s nimi prásknu. Pak otevřu dveře do našeho bytu. V předsíni stojí máma. Dlouho a beze slova se na sebe díváme. Když konečně otevře pusu a chce něco říct, seberu se a uteču. Běžím celou cestu od domu až ke stáji. Uvnitř pečlivě otočím velkým klíčem v zámku, aby za mnou máma nemohla. Je ten poslední člověk na světě, se kterým bych teď chtěla mluvit.

Nevěnuju pozornost Starovu kyselému výrazu, vejdu k němu do boxu a obejmu ho kolem krku. Zabořím obličej do hebké srsti a vdechnu uklidňující vůni teplého koňského těla. V hlavě mi víří mračno myšlenek a pocitů a nevím, co si počít.

Myslela jsem si, že se můžu na mamku spolehnout, ale zjevně to není pravda. Jasně že se s Lassem mají rádi, to už vím dávno. Několikrát jsem je dokonce načapala, jak se pusinkují, a vážně mě to trápilo. Ne že by byl Lasse nějak špatný, to ne. Aspoň ve srovnání s těmi cvoky, se kterými se mamka vídala, když nás táta opustil a odstěhoval se k Elisabeth.

Lasse má spoustu dobrých vlastností. Je hodný a veselý a taky dobře vaří. To vaření se dost hodí, protože mamka obyčejně všechno jídlo spálí na škvarek. Další plus je, že už s Lassem bydlíme v jednom domě. Mám plné zuby stěhování. Nejdřív z řadového domku do bytu, když se máma s tátou rozvedli. A pak z bytu sem na Malinovou stráň, když mamka přišla o práci a novou si našla právě tady, o sto kilometrů dál na sever. Chci tu už zůstat. Takže jestli se máma nutně musí do někoho zamilovat, Lasse je pravděpodobně nejlepší volba. Jenže podle mě je nám dobře takhle. Je zbytečné, aby se pořád líbali a nakonec snad i strhli zeď mezi našimi byty a sestěhovali se. Z toho koukají leda potíže.

Už jsem o tomhle s mámou mockrát mluvila a slíbila, že mi poví, kdyby to s Lassem začalo být vážné. A přesto se za ním v noci vyplíží a nechá mě doma úplně samotnou. Podvedla mě. Jak jsem mohla být tak hloupá a spoléhat na ni? Zapletu prsty do Starovy dlouhé, pocuchané hřívy a přitisknu se k němu co nejblíž. On je jediný, komu můžu věřit. Po tvářích se mi řinou slzy.

Tátovi záleží jen na Elisabeth a Nilsovi, to je můj malý nevlastní bráška, který se narodil před půl rokem. A máma se teď upne na Lasseho. Komu pak bude záležet na mně? Nikomu. Vůbec nikomu. Mám jenom Stara. Ta myšlenka mě tak rozesmutní, až mi slzy crčí proudem.

Najednou mě někdo štípne do zadku. Nebolí to, ale je to tak citelné, že vyjeknu. Bleskově se otočím a setkám se s prohnaným pohledem svého poníka. Nemůžu si pomoct a do toho pláče se zahihňám. Star už má zjevně dost mého ubrečeného vytí uprostřed noci a jeho krutá metoda, jak mě umlčet, zabrala. Už nepláču. Star má pravdu. Nemám důvod být tak smutná.

Zvolna se uklidním. Dech se mi zpomalí a začnu zase normálně uvažovat. Osuším si slzy rukávem svetru a uvelebím se ve slámě. Star mě ždíbe do ramene, a tak zapátrám v kapse po nějaké dobrotě.

Tátovi na mně určitě záleží. To je jasné. Musí to tak být. Jenom nemá čas, přesně jak vždycky říká. A mamka mě neopustí, i kdyby se s Lassem do sebe vážně zamilovali. To prostě nemůže. Není to od ní žádná zrada, že za ním na chvilku zašla. Je mi dvanáct a snad jsem schopná zůstat pár hodin doma sama, přestože je noc.

Vlastně bych měla mít radost. Nic se jí nestalo. Nikdo ji neunesl ani nezmlátil. Neleží zakrvácená někde v příkopě nebo svázaná v šatníku. Všechen můj strach a obavy byly úplně zbytečné.

Že bych se tak rozčílila právě proto? Když má mamka o mě strach, ze všeho nejdřív mi vynadá. Pak mi řekne, že se rozzlobila jenom proto, že se o mě tak bála. Zřejmě to dělám taky. Mně přece nevadí, jestli mamka v noci chodí za Lassem. Na to nemusí být ani šíleně zamilovaná, ani připravená se k němu nastěhovat. Možná si jenom připadala osamělá a chtěla si s někým popovídat, jak to vysvětloval Lasse. Šlo jenom o to, jak jsem se vystrašila, když jsem se probudila a ona nikde. Ale mamka nemohla tušit, že se to stane. Najednou si připadám docela směšně, jak tak sedím v noci ve Starově boxu zarudlá od pláče.

Vtom se ozve nesmělé zaklepání na dveře stáje.

„Jsi tam, Kláro?” volá mamka ustaraným maminkovským hlasem.

Hned vyskočím a jdu jí otevřít. Stojí tam a dívá se na mě lesklýma očima.

„Nechtěla jsem tě vystrašit, to přece chápeš, viď? Vždycky spíš celou noc. Nenapadlo by mě, že se vzbudíš a budeš mít strach. Slibuju, že už to nikdy neudělám. Prosím, Klárko,” žadoní.

Venku už začíná svítat. Z trávy se zvedá mlha a polehoučku se vznáší vzhůru. Ti nejčilejší ptáčci už se dali do procvičování zpěvu.

„To je dobrý. Jdu spát,” řeknu.

2

Lisa za sebou sotva zaklapne dveře a hned se do mě pustí. Upřeným pohledem mě přišpendlí ke zdi. „Už ses rozhodla?” zeptá se.

„Co tím myslíš?” odtuším a dělám, že jí vůbec nerozumím.

Jenže vím moc dobře, co tím myslí, a Lisa bohužel zase ví, že se jenom vykrucuju.

Ani ne za dva měsíce se na závodišti v Karlsvedenu konají parkurové závody a dostihy. Je to odsud něco přes třicet kilometrů. Lisa se s Ollem přihlásila do parkuru. A před týdnem ji napadlo, že bych měla Stara přihlásit do dostihu. Ve chvíli, kdy to řekla, mě skoro přesvědčila, že je to dobrý nápad. Ale čím víc na to myslím, tím se mi to zdá nemožnější.

Kdybych uměla líp jezdit a kdyby byl Star trénovaný, snad bych se odvážila. Jenže já jsem spíš začátečník a Star je vyhublý chudinka bez pořádných svalů. Byl by to zázrak, kdybychom se v dostihu neztrapnili.

Jako by mi Lisa četla myšlenky. Odfrkne si a pohodí hlavou jako netrpělivý kůň, až jí dlouhý černý cop poskočí. Pak se rozesměje a zasvítí jí bílé zuby. Je hrozně hezká. Já jsem obvykle se svým vzhledem spokojená, mám normální světlé vlasy po ramena a modré oči. Ale když vedle mě stojí Lisa, připadám si nemotorná, nemožná a obyčejná.

„Nemáš ostatně na vybranou. Už jsem tě přihlásila!” sdělí mi a zákeřně se usměje.

Ne, ne, ne. To nemůže být pravda. Zírám na ni a snažím se zjistit, jestli to myslí vážně, nebo si ze mě jenom dělá legraci. S Lisou člověk nikdy neví. Jestli mě vodí za nos a já jí na to skočím, vysměje se mi, až se bude v zádech prohýbat. A jestli je to pravda, tak ji uškrtím!

„Ty kecáš,” řeknu nejistě.

Lisa vesele zatřepe hlavou.

„Ani náhodou. Přece víš, že nikdy nelžu. Jste se Starem přihlášení na dostihy. Teď jenom začít trénovat.”

Celá Lisa. Vždycky musí rozhodovat. Někdy bych se z ní zbláznila. Je zvláštní, že je Lasseho dcera, nejsou si ani trošku podobní. Lasse v jednom kuse vykládá, co všechno udělá, ale moc z toho není. To Lisa ani nestačí říct, co má za lubem, a už to je. Jenže tentokrát mě nepřemluví. Ať jde k šípku s nějakými dostihy.

„Neudělám to,” prohlásím a snažím se to říct natolik rozhodným tónem, aby ji ani nenapadlo mě dál přemlouvat. Samozřejmě je to marné.

„Nebuď hloupá. Řekla jsi přece, že pojedeš,” odtuší neoblomně.

Ale tentokrát budu ještě umanutější než ona. Zhluboka se nadechnu.

„Řekla jsem, že si to ještě rozmyslím. Teď jsem si to už rozmyslela a nechci. Nemáme se Starem šanci. Všichni se nám budou smát. Ne, jsem řekla. Ne, ne a ne. Nemusíš se namáhat a přemlouvat mě,” vychrlím a založím si ruce křížem na prsou, jako na obranu proti jejímu útoku.

Lisa vzdychne a obrátí oči v sloup.

„Ty jsi fakt nemožná, Kláro. Star je rychlý jako vítr, a to ani netrénoval. Stačí, když nabere nějaké svaly, a bude ještě rychlejší. Všechny strčíte do kapsy, to ti slibuju.”

„Jasně,” odseknu a chci se zvednout, abych tenhle nesmyslný rozhovor ukončila.

Jenže Lisa mě hbitě a zručně zatlačí zpátky do židle.

„Ty nechápeš, že ti chci jenom pomoct? Musíš na ty závody jet, to přece víš. Jinak nikdy neskončí ty řeči, co o tobě roztroubila Anna. Musíš všem dokázat, že umíš jezdit na koni a že nejsi srab. Tohle je tvoje šance.”

Bolí mě už jen slyšet Annino jméno. Chodím s ní do třídy. Dřív jsme byly nejlepší kamarádky a všechno jsme dělaly spolu.

Pak jsem ji omrzela a začala se místo toho kamarádit s pitomou Amandou. Už to bylo dost k nevydržení. Jenže teď navíc Anna po celé škole rozhlásila, že prý o koních nic nevím a netroufnu si ani na klus.

Podle mámy mi Anna jenom závidí, protože mám Stara, a je to možná pravda. Ale nechce se mi věřit, že ze závisti se dá provést něco tak hnusného. Protože to nejhorší jsem mamce neřekla, o tom ví jenom Lisa. Když jsme ještě s Annou byly nejlepší kamarádky, prozradila jsem jí věci, které neměl nikdo jiný vědět. Jako třeba že jsem občas smutná, protože mám pocit, že už mě táta nemá rád tak jako dřív. Nebo že se bojím, že se máma dá dohromady s Lassem. Nebo že je smutné mít malého bratříčka, když ho můžu vídat jen jednou dvakrát za měsíc. Anna mi svatosvatě slíbila, že to nikomu nepoví, a já jí věřila. Jenže teď moje tajemství všem vyslepičila a kvůli téhle zradě na ni už nedokážu ani pomyslet.

Lisa má svým způsobem pravdu. Když ve škole řeknu, že se Starem pojedeme dostih, všichni pochopí, že Anniny řeči o mém ježdění jsou lež. Kdo se bojí klusu, nepřihlašuje se do dostihu. A pokud lhala Anna o tomhle, snad spolužáci uvěří, že si vymyslela i to ostatní. Potíž je v tom, že si sice troufnu na klus, ale neodvážím se závodit v dostizích. Pokusím se to Lise vysvětlit, i když jsem přesvědčená, že prohlásí, že plácám nesmysly.

Lisa je někdy dost nesnesitelná. Je si naprosto jistá svojí pravdou a vůbec se neobtěžuje vyslechnout ostatní. Je zřejmě tak zvyklá rozhodovat, že už ani nevnímá, že to dělá. Ale někdy mě překvapí, jak umí být milá. Mockrát už se stalo, že byl na mě někdo protivný, a ona vystartovala, aby mě ochránila. Jako moje starší sestra.

Teď nečekaně nakloní hlavu ke straně a zdá se, jako by mě snad doopravdy poslouchala. Když domluvím, chvilku je zticha. Pak se mírně pousměje.

„Už vím, co uděláme. Řekneš ve škole, že pojedeš na ty závody a trénuješ se Starem, aby se mohl zúčastnit... ”

„Já ale nechci,” přeruším ji.

Očividně nepochopila ani slovo z toho, co jsem jí teď vysvětlovala.

„Ticho už. Ještě jsem nedořekla. Poslouchej mě, závod bude až o letních prázdninách. Když budeš mít strach a nepojedeš, nikdo se to nedozví. Chytrý, viď?” prohlásí vítězoslavně.

Pochybovačně přikývnu. Vlastně je to docela mazaný plán. Jen se mi tak úplně nelíbí, že bych měla lhát.

„Nezdá se mi to. Říkat, že budu závodit, když vlastně nebudu,” pípnu.

Lisa zhluboka vzdychne.

„Ty si vážně sedíš na vedení. Budeš závodit. Budeme spolu trénovat a vsadím se, že až uvidíš, jak ti to jde, budeš chtít závodit. Ale kdyby tě opustila odvaha, tak můžeš přihlášku vzít zpátky.”

Lisa září sebeuspokojením, jako by právě rozlouskla všechny trable světa. Aniž by počkala, co řeknu a jestli si to o těch trablích myslím taky, vystřelí ze dveří.

„Pojď honem! Musíme trénovat,” houkne ještě přes rameno.

Jdu za ní, poslušně jako pejsek. V týdnu, když je Lisa u své maminky, starám se o Stara i Olleho. Někdy Olleho projede mamka nebo mi trochu pomůže s prací ve stáji, ale většinou jsem tam jen já a poníci. Je tam ticho a klid. Když na víkend přijede Lisa, hned je živo. Nejdřív vždycky zapne ve stáji rádio, které jinak stojí nepoužívané na okenním parapetu nad bednou s ovsem. Hudba vyhrává a koně vypadají zmateně. Ale Lisa je spokojená.

„Že se hned líp pracuje, když k tomu hraje hudba?” přidá zvesela.

Nečeká na odpověď a přiveze kolečko, aby se mohla pustit do kydání. Podle mě se hlasitá hudba do stáje nehodí. Když tam jsem, chci slyšet zvuk přežvykujících koňských hub a šustot slámy pod kopyty. Ale nic neřeknu. Nemá cenu se s Lisou hádat, jelikož si stejně nakonec prosadí svou, i když chceme každá něco jiného. Navíc je mi jí trochu líto, protože je s Ollem jen o víkendech. Mně zbývá pět dní v týdnu, kdy si to ve stáji můžu zařídit, přesně jak chci. Je vlastně správné, že Lisa může rozhodnout o těch zbývajících dvou dnech.

Když boxy vyčistíme, přivedeme koně z pastvy. Olle vždycky na Lisino zavolání okamžitě přikluše. Přála bych si, aby to Star dělal taky, ale ten místo toho vyčkávavě stojí na druhém konci louky. Teď už se aspoň ode mě nechá chytit. Když k nám poprvé přišel, musela jsem před ním potřásat kbelíkem plným ovsa, abych se k němu vůbec mohla přiblížit. Hřebelcování taky nemá rád. Jiní koně si lebedí, kdežto on stojí a tváří se kysele.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kláro, na start!.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.