ALBATROS

Copyright © by James Patterson, 2012

Illustrations © Laura Park, 2012

Jacket art by Laura Park

This edition published by arrangement with Little,

Brown and Company, New York, USA.

All rights reserved. Translation © Milan Žáček, 2013

ISBN 978-80-00-03106-4

Obsah

Kapitola 1 PRÁSK!

kapitola 2 DEN STĚHOVÁNÍ

Kapitola 3 NEBO SPÍŠ TAKHLE

Kapitola 4 MÝCH NEJLEPŠÍCH DESET KOUSKU (VLASTNĚ JEN ŠEST)

Kapitola 5 VÍTEJ VE VELKÉM MĚSTĚ

Kapitola 6 MALÝ A PLNÝ

Kapitola 7 NOC VE MĚSTE

Kapitola 8 ODDECHOVÝ ČAS

Kapitola 9 MÁMA NA PODÁNÍ

Kapitola 10 NÁVRAT DRAČICE

Kapitola 11 POHOVOR

Kapitola 12 POJĎ DÁL

Kapitola 13 POZDRAV Z VELKÉHO MĚSTA

Kapitola 14 O DVACET DVA HODIN A ČTYŘICET DEVĚT MINUT POZDĚJI (NE ŽE BYCH TO POČÍTAL)

Kapitola 15 PRVNÍ DEN ZBYTKU MÉHO ŽIVOTA

Kapitola 16 PRVNÍ DEN NA PLANETĚ KATEDRÁLA

Kapitola 17 HÁČEK (A NEMYSLÍM TEN NA RYBY)

Kapitola 18 PODSTATA UMĚNÍ

Kapitola 19 O CO TADY VLASTNĚ JDE?

Kapitola 20 KRITICKÁ FÁZE

Kapitola 21 ZÁCHODOVÉ ROZJÍMÁNÍ

Kapitola 22 POMSTA JE SLADKÁ (A MOKRÁ)

Kapitola 23 OPERACE: ZAČNI ŽÍT

Kapitola 24 SKVĚLE, ŠPATNĚ, JEŠTĚ HŮŘ

Kapitola 25 KRVELAČNÝ CRAWLEY

Kapitola 26 TAJNÍ AGENTI

Kapitola 27 TIPY PRO PŘEŽITÍ

Kapitola 28 MŮJ NOVÝ ŽIVOT, PRVNÍ KROK

Kapitola 29 LEO ŠROUBUJE SÁZKY

Kapitola 30 JINÝ ÚHEL POHLEDU

Kapitola 31 VÍTAJÍ VÁS POTÁPĚČI OD KONTEJNERŮ

Kapitola 32 V OBRAZE

Kapitola 33 OTÁZKY, OTÁZKY

Kapitola 34 DĚSIVÝ VLASATEC

Kapitola 35 VYLÉVÁNÍ DUŠE

Kapitola 36 NEJLEPŠÍ. DEN. VŮBEC.

Kapitola BABIČKA NA DRÁTĚ

Kapitola 38 A JE TO TU ZAS

Kapitola 39 V-Á-L-K-A

Kapitola 40 NOVÁ POMSTA

Kapitola 41 FAKT DOBRÝ PLÁN

Kapitola 42 OPERACE: ÚU - ÚNOS UMĚNÍ

Kapitola 43 VŠECHNO, CO JSEM SI ZASLOUŽIL, A MNOHEM VÍC

Kapitola 44 RAFE KHATCHADORIAN, NEJHORŠÍ SYN NA SVĚTĚ

Kapitola 45 JAK RAFE PŘEŽIL TŘÍDENNÍ KÁZEŇSKÝ TREST

Kapitola 46 DRUHÁ NEJLEPŠÍ VĚC

Kapitola 47 ŠŤASTNÉ + VESELÉ

Kapitola 48 ROZJEĎ TO VE VELKÉM, NEBO TO ZABAL

Kapitola 49 SLEDOVAČKA!

Kapitola 50 MÁM VÁS!

Kapitola 51 TEĎ HNED NE

Kapitola 52 TŘICET DVA TRILIONŮ A TO NENÍ VŠECHNO

Kapitola 53 POHLEDNICE ZA PĚT DOLARŮ, CHLAPÍK JMÉNEM MONDRIAN A NĚKOLIK DALŠÍCH VĚCÍ, CO BYLY NAD MOJE CHÁPÁNÍ

Kapitola 52 TOTÁLNÍ ÚDER!

Kapitola 55 TOHLE NE

Kapitola 56 VZTEKLÝ MATTY

Kapitola 57 PRVNÍ ČÁST NEJHORŠÍ ČÁSTÍ

Kapitola 58 ZBYTEK TOHO NEJHORŠÍHO

Kapitola 59 PADÁM ODSUD

Kapitola 60 JEN PROCHÁZÍM

Kapitola 61 OPĚT NA CESTĚ

Kapitola 62 HELE, KDYBYSTE MUSELI JET AŽ DO HILLS VILLAGE V ROZPÁLENÉM A SMRDUTÉM AUTOBUSE, ZAČALI BYSTE SI TAHY VYMÝŠLET

Kapitola 63 JSEM ZPÁÁÁÁTKY!

Kapitola 64 PŘESPÁNÍ

Kapitola 65 PRAVDA

Kapitola 66 ODDECHOVÝ ČAS

Kapitola 67 POŘÁDNÝ NÁŠUP

Kapitola 68 MŮJ (DOCELA) ŠŤASTNÝ KONEC

Autoři by rádi poděkovali:

Kapitola 1 PRÁSK!

Páni, koho by napadlo, že se toho během jednoho léta tolik změní? Mě teda ne, o tom žádná. Ani mého nejlepšího kamaráda Mlčenlivého Leonarda.

Nejspíš by to nenapadlo ani lidi z Airbrooské umělecké akademie. Právě tam jsem měl na podzim začít chodit do sedmé třídy.

Měl. Všimli jste si, že? Moje minulá knížka se měla jmenovat spíš Moje nejhorší školní roky. Šestá třída byla totiž jenom začátek. Musím vám povyprávět o spoustě dalších věcí. Ale napřed bych se měl představit.

Prostě myslím, že jsem to měl tušit. Vždycky když v mém ztřeštěném životě začne něco vypadat solidně, pokaždé se objeví něco, co ho obrátí vzhůru nohama. Jako by to spadlo z čistého nebe.

A všechno se obrátilo vzhůru nohama v den, kdy kompletně vyhořela Swiftyho restaurace.

Stalo se tohle: nad grilem v restauraci, kde Swifty (známý taky jako Fred) pekl každý den asi sto osmdesát mastných hamburgerů, je taková věc, které se říká lapač tuku. Pokud tenhle lapač jednou za čas nevyčistíte, promění se v jakousi obrovskou zápalnou kouli, která jen čeká, dokud nevzplane.

A víte, co se stalo?

Moc jsem toho neviděl. Byl jsem vzadu ve skladu, zabíjel čas a čekal, až máma skončí polední směnu. Potom jsem zničehonic uslyšel ohlušující třesknutí. Lidi začali křičet, rozječel se požární alarm a já ucítil kouř.

Za okamžik u mě byla máma.

„Pojď, Rafe,” řekla. „Musíme okamžitě vypadnout!”

A vystrkala mě zadním východem ven.

Nikomu se nic nestalo, ale než do restaurace dorazili místní hasiči, střechou a z oken šlehaly plameny.

A když konečně požár uhasili, Swiftyho restaurace vypadala spíš jako Swiftyho velká hromada popela. Všechno zčernalo a doutnalo a restaurace, ta prostě zmizela.

A to není všechno.

Swifty přišel o restauraci a to znamenalo, že máma přišla o práci.

A máma bez práce = nejsou peníze na nájem za náš dům.

A když nejsou peníze na nájem, museli jsme si sbalit svých pět švestek a odstěhovat se.

(Chápete, co mám na mysli, když říkám, že bylo všechno vzhůru nohama?)

Jediné místo, kam jsme mohli zamířit, byl domek babičky Dotty. Ta mámě řekla, že u ní můžeme zůstat, jak dlouho chceme, což od ní bylo vážně hezké, ale potíž byla v tom, že bydlela ve městě, asi sto třicet kilometrů daleko. Zkrátka a dobře pro mě moc daleko, abych mohl vůbec přemýšlet o studiu na Airbrooku. Teď jsem měl tedy začít chodit do sedmé třídy na nějaké velkoměstské základce, kde se z žáků jako já dělá každý den sekaná.

Takže vidíte... ještě ani neskončila první kapitola a já už začínám vést úplně nový život. Jestli to dokážete, zkuste se mnou držet krok. Tohle je jenom úplný začátek, kde říkám -

Pápá, Hills Village!

Pápá, štěstíčko!

A ahoj, sedmá třído!

Kapitola 3 NEBO SPÍŠ TAKHLE

Jo, kéž by.

Jestli mě znáte, pak víte, že jsem obdařený tím, co máma nazývá „živou představivostí” a tím, co by někteří mí učitelé mohli označovat za „sklony k bájivé lhavosti”.

Já to spíš považuju za jakési přibarvování věcí, které se mi dějí. Ale žádné strachy - s vámi nikdy manipulovat nebudu. Takhle to tedy vypadalo při našem odjezdu ve skutečnosti:

Ti lidé, co mi mávají, jsou učitelka Donatellová a Jeanne Gallettaová, jediné dvě osoby, které na mě byly na základní škole Hills Village hodné.

Učitelka Donatellová mě v šesté třídě učila angličtinu. Říkával jsem jí sice Dračice, ale nakonec se ukázalo, že je to vlídná lidská bytost. Byla to ona, kdo mě dostal na Airbrook, než moje velké plány skončily na smetišti.

Pokud jde o Jeanne, ta byla milá na každého, takže ani nevím, jestli se to počítá. Když jsem jí řekl, že se s ní pokusím zůstat v kontaktu, odpověděla, že jí můžu nechat vzkaz na její osobní stránce naší bývalé společné školy. Bylo to dobré znamení? Čert ví. S dívkami zas tolik zkušeností nemám. Ani s kamarádkami. Natožpak s... přítelkyněmi. Ale přesto, pokud se mi po někom mělo stýskat, byla to Jeanne.

Takže jestli jste to ještě nevytušili, nedalo se říct, že bych v Hills Village zanechal nějak bůhvíjak velký dojem. A to se vyjadřuju opravdu hodně zdrženlivě.

A jestli chcete vědět, co tím myslím, prohlédněte si následující kapitolu.

Kapitola 4 MÝCH NEJLEPŠÍCH DESET KOUSKU (VLASTNĚ JEN ŠEST)

Deset Šest největších úspěchů Rafea Khatchadoriana ze šesté třídy (pozor, aby vám při tom čubrnění nevypadly oči z důlků):

.

„Bude to skvělé,” opakovala máma cestou do města. „Už se nemůžu dočkat, až vás tam provedu. Dá se tam dělat tolik věcí a uvidíte, jak budete nadšení z parku.”

Po chvíli jsem ji přestal poslouchat. Myslím, že to samé udělala i moje sestra Georgia. Oba jsme se jen dívali z okna a snažili si představit, že na takovémhle místě budeme bydlet.

Vybavte si pod ním jakékoliv velkoměsto - New York, Chicago, Boston, South Bend, Boise, Omahu... jedno co. A představte si ty spousty zářivých mrakodrapů, dokonale čisté chodníky a miliony šťastných lidí, kteří chytají peníze, co na ně prší z nebe. Teď si představte úplný opak. Máte to? Vítejte ve čtvrti babičky Dotty. Známé též jako Náš nový domov.

„Tady jsi vyrostla?” zeptala se Georgia a nebylo to nijak přívětivě.

„Bývalo to... jiné,” řekla máma, ale poznali jsme, že chtěla říct lepší. Už jsem pochopil, proč babička vždycky jezdila na návštěvu k nám do Hills Village, a ne my k ní do města.

Všechny domy ve čtvrti byly namačkané jeden na druhý. Neměly žádné dvorky po stranách ani vpředu. Jenom chodníky. A viděl jsem i hodně popelnic a graffiti.

„Tady si nikdy nenajdu kamarádky,” zaúpěla Georgia.

„Ale no tak, zlatíčko. Vím, že je to velký přechod, ale musíš si být jistá, že to půjde.”

„Jak myslíš,” řekla Georgia. „Já jsem si jistá, že tady si žádné kamarádky nenajdu.”

Máma se zhluboka nadechla. „Co ty, Rafe? Jsi ochotný dát životu ve městě šanci?”

„Jasně,” odpověděl jsem. „Proč ne?”

Popravdě řečeno jsem se cítil úplně přesně jako Georgia. Žít jsem tam nechtěl a rozhodně jsem tam nechtěl chodit do školy.

Ale na rozdíl od své mladší sestry, která nikdy neví, kdy má držet zobák, jsem věděl, že máma dělá, co může.

„Tak, a jsme tady,” řekla a zastavila před pátým domem od konce bloku. „Killarney Avenue číslo šest set dvacet pět.”

Georgia zachroptěla, jako by chtěla vydávit smotek chlupů. „To je ten nejhorší na celé ulici!” naříkala.

„Potřebuje jenom trochu omést,” opáčila máma. „Uvidíte. Stačí jen zapojit trochu fantazie. Není to tak, Rafe?”

„Jasně,” řekl jsem. „Trochu fantazie. To je všechno.”

Kapitola 6 MALÝ A PLNÝ

Vždycky jsem slýchával, jak máma říká, že babička Dotty je velká shromažďovatelka, která jako krysa všechno prošmejdí a odnese domů. A mám-li být upřímný, nikdy jsem neuvažoval nad tím, jak to vlastně myslí. Měl jsem jen tuhle představu:

Ale jakmile jsme vešli do jejího domu, okamžitě jsem to pochopil. Pokud existují dvě slova, která by mohla popsat babiččin příbytek, jsou to: malý a plný.

„Pojďte dál, pojďte dál, jen pojďte dál!” zvolala a už nás šíleně objímala. „Máte v autě ještě hodně věcí?” zeptala se mámy.

„Moc ne,” odpověděla máma. Většinu věcí jsme nechali ve velké uzamykatelné kleci v Hills Village.

„To je dobře. Momentálně se mi nedostává místa ve skříních,” řekla babička, ale mně připadalo, že se jí nedostává místa ani pro mě, mámu a Georgii.

„Proč se tváříte tak kysele?” zeptala se babička mě a Georgie. „Vypadáte, jako by někomu právě umřel pes.”

„Jsou jenom unavení,” řekla jí máma. „Byl to náročný den.”

„Tahle holčička každou chvíli usne,” podotkla babička s pohledem na Georgii. „A Ralphe, vsadím se, že ty bys teď klidně spořádal jednoho a půl koně.”

„É...” začal jsem, ale hlavou mi blesklo -

Najednou jsem měl z přesunu k babičce ještě divnější pocit. „Jmenuje se Rafe, mami,” řekla máma. „Ne Ralph.”

„No, jistě,” přisvědčila babička. „Promiň, Rafe. Bylo to jen přeřeknutí. A teď s pravdou ven - kdo má hlad?”

Podíval jsem se na mámu a ta pokývala hlavou, jako že všechno bude v nejlepším pořádku. A pokud jde o jídlo, ať babička vařila kdovíco, vonělo to úžasně, úplně jako máminy domácí lasagne.

Když jsme pak přišli do kuchyně, zarazila mě další povědomá věc. „Nemalovalas to ty?” zeptal jsem se mámy. „Jasně,” odpověděla.

Naposledy jsem některý z jejích obrazů viděl na stěně ve Swiftyho restauraci, ale tam je strávily plameny, jako všechno ostatní.

„V tomhle domě je tvoje máma slavná malířka,” poznamenala babička. Potom se otočila a před mámou se uklonila.

Máma se rozesmála. A rozesmála se i Georgia, asi poprvé za týden.

„Tak se mi to líbí!” zajásala babička. „To je mnohem lepší.”

Natáhla ruku a pošimrala Georgii pod bradou a zakrátko jsme se už smáli úplně všichni.

„Ano, tohle jsou ti Khatchadorianovi, jak si je pamatuju,” řekla babička a znovu mě pevně objala. „Společně si to vážně užijeme. Není to tak, Ralphe?”

Kapitola 7 NOC VE MĚSTE

Jsou dvě ráno a já jsem naprosto vzhůru. Máma mi dala na výběr, že můžu spát buď na gauči dole, nebo sdílet pokoj pro hosty s Georgií, což pro mě samozřejmě žádná těžká volba nebyla. Přinejmenším mám tady dole trochu soukromí.

Přesto nemůžu usnout. Mám plnou hlavu úvah, jak se mi asi podaří protlouct školním rokem. Ještě ani nezačal, ale vidím před sebou jen pěkně křivolakou cestu.

Nakonec zaklimbám, ale netrvá dlouho a do snů mi vkročí Mlčenlivý Leonardo. „Co děláš?” zeptá se. „Pokouším se usnout,” odpovím mu. „Ne, ty se tu pokoušíš zašívat,” opáčí Leo. „Prober se. Venku čeká velkoměsto. Zajímavější věci než spánek.”

Má samozřejmě pravdu.

Vyskočím z postele (z gauče?) a společně vytvoříme pod pokrývkou siluetu falešného Rafea včetně hyperrealistické masky na tváři, kdyby se na mě uprostřed noci přišla podívat máma nebo babička. Potom se navlečeme do nenápadného oblečení a vyrazíme ze dveří. Za okamžik už jsme v ulicích.

„Kam se chceš vydat napřed?” zeptá se Leo.

„Někam nahoru,” odpovím. „Pojďme se mrknout, kam jsme se to vlastně dostali.”

„Skvělá volba.” Ukáže k nejvyšší budově ve městě. „Ještě že jsem si vzal horolezeckou výbavu.”

Pohybujeme se jako stíny, kličkujeme bočními uličkami a skrytými průchody. Díky všem těm zkratkám, které má Leo v malíčku, se cobydup ocitneme u základny mrakodrapu Megamega.

„Takže takhle vypadá tři sta pater,” řeknu.

„Počkej, až město uvidíš shora,” řekne mi Leo.

Jakmile se nasoukáme do postrojů, vklouzneme do bot s přísavkami a zamíříme k obloze.

„Než tam dojdem, nedívej se dolů,” varuje mě Leo. „Za to čekání to bude určitě stát.”

I v tom má pravdu. Jakmile dospějeme na střechu mrakodrapu, vidíme na kilometry daleko všemi směry.

„Tohle v Hills Village dělat nemůžeme,” řekne Leo.

Auta pod námi vypadají jako mravenečci s maličkými světýlky a celé město se pode mnou rozprostírá jako ta největší desková hra na světě. Teď jenom musím vymyslet, jaký bude můj další tah.

„Třeba tenhle rok zas tak špatnej nebude,” utrousím.

„No, jestli se ti líbí tohle,” řekne Leo, „cesta dolů ti vyrazí dech.”

Když si vlezeme do přenosného závěsného kluzáku, nad obzorem právě začne vycházet slunce. Moje první noc ve velkoměstě uplynula jako voda. Máma se zanedlouho probudí a já musím zamířit zpátky.

Ale do té doby - to je ale podívaná!

Kapitola 8 ODDECHOVÝ ČAS

OK, dáme si kratičký oddechový čas. Pokud jste četli minulou knížku, pak o Leovi už všechno víte. Mám na mysli tu část o tom, že není doopravdy opravdový. Ale pokud je to pro vás novinka, souvisí s tím pár dalších věcí, které byste nejspíš měli taky vědět. Jsou to docela závažné věci, ale dovolte mi, abych se s nimi na tomhle místě vypořádal.

Skutečný Leonardo bylo moje dvojče. Onemocněl a umřel, když nám oběma byly tři roky. Bylo to vážně smutné, to je jasné, ale taky se to stalo strašně dávno. Sotva si na to vzpomínám.

No, a jde o to, že neustále přemýšlím, jaký by Leo byl, kdyby byl pořád mezi námi. Myslím, že je to on, s kým si celou dobu povídám - něco jako představa Lea, známého taky jako Mlčenlivý Leonardo.

Takže jestli si myslíte, že mi straší ve věži

- můžu vám říct, že ne. Vážně. Jsem prostě... no, nevím přesně, co jsem zač. Jsem myslím snílek. Určitě samotář. Ale nestraší mi ve věži.

Máma říká, že Leo je moje múza. To je někdo, kdo pomáhá umělci dostávat nápady a všechno náležitě promýšlet, třebaže taková múza doopravdy neexistuje. A jo, to ho docela přesně popisuje. Leo možná není skutečný, ale nějakým zvláštním způsobem mi pomáhá vypořádávat se s věcmi, které skutečné jsou. Proto je to taky můj nejlepší kamarád.

Hele, nikdy jsem neřekl, že to není komplikované. Akorát jsem řekl, že nejsem blázen.

Kapitola 9 MÁMA NA PODÁNÍ

Následujícího rána máma udělala k snídani vážně dobrý francouzský toust. Je to Georgiino oblíbené jídlo, dohromady s banánem a javorovým sirupem. Já si ještě přidávám skořici.

„Rafe, až skončíš, chci, aby sis oblékl tu košili, co jsem ti přichystala,” řekla máma. „A taky prosím čisté kalhoty.”

Zarazil jsem se s pusou plnou jídla. Když vám máma chystá oblečení, nic dobrého to nevěstí. „Co se děje?” vysoukal jsem ze sebe. Jen se usmála a několik vteřin mě chtěla napínat. „Je to překvapení,” řekla. „Kam jde Rafe?” zeptala se Georgia. „Co se děje?

Můžu jít taky?”

„Jdeme všichni,” odpověděla máma, ale nic dalšího prozradit nechtěla. Za chvilku už jsme byli usazení v autě a odjížděli z Killarney Avenue.

Máma se ve městě skvěle vyznala. Ukázala nám, kde je přírodovědné muzeum, kino IMAX, baseballový stadion a spousta jiných věcí. Věděl jsem, že v nás chce probudit nadšení, že právě na takovém místě budeme bydlet.

Nechápal jsem jenom to, proč musím mít zrovna teď způsobně zastrčenou košili.

Nakonec jsem řekl: „Mami - prosím. Řekni mi, kam jedeme.”

„Tak dobře. Už tam skoro jsme,” řekla. „Teď nebuď nervózní -”

„Jak to myslíš?” zeptal jsem se. „Proč bych neměl být nervózní?”

„No, vím, jak jsi byl zklamaný, že nemůžeš jít na Airbrook,” řekla. „Ale dnes ráno bychom s tím mohli něco udělat. Máš pohovor, Rafe. Na Katedrální umělecké škole.”

Nevím, co jsem očekával, že mi řekne, ale tohle to nebylo. Nějak jsem počítal s tím, že Airbrook byla šance, jaká se už nenaskytne.

„Chceš říct, že takových škol je víc?”

„Katedrála je ještě lepší,” řekla máma. „Je to veřejná škola, takže se neplatí. Ale musí tě tam napřed vzít. K tomu slouží ten pohovor.”

A tehdy jsem pochopil, jak to myslela s tím, abych nebyl nervózní.

Ještě jsem tu Katedrálu neviděl a už jsem věděl, že tam chci chodit. Jestli to mělo být něco, co jsem si představoval, mohla by to být ta nejlepší škola na zemi.

„Já to nechápu,” rozhodil jsem ruce. „Jak k tomu vůbec došlo?”

„Ten pohovor jsem ti vlastně nezařídila já,” řekla máma.

Podíval jsem se na babičku.

„Na mě se nedívej, Ralphie,” řekla. „Já jsem z toho stejně zmatená jako ty.”

„Byla to paní Donatellová,” řekla máma, když jsem k ní trhl očima, jako bych sledoval tenisový zápas.

„Cože?”

„Když se podíváš” - máma ukázala na druhou stranu ulice - „tamhle zrovna je.”

Kapitola 10 NÁVRAT DRAČICE

Když jsme vystoupili z auta, paní učitelka Donatellová na nás už čekala na chodníku. Ve tváři měla široký úsměv a v podpaží ještě větší černou koženou složku.

„To jsi určitě nečekal, že mě zase uvidíš tak brzy,” uvítala mě.

Nečekal jsem, že ji ještě vůbec někdy uvidím, ale to jsem jí neřekl.

„Na.” Podala mi složku. „Přinesla jsem portfolio tvých prací z minulého roku. A teď pojď - nesmíme přijít pozdě!”

Prošli jsme za Donatellovou vstupními dveřmi a vydali se do ředitelny, kde se měl konat pohovor.

Zvenku byla Katedrála obyčejná budova, ale uvnitř byla vážně bezva, byla v ní spousta oken a schodišť táhnoucích se všemi směry. Donatellová nám řekla, že to před sto lety bývala cihelna, a máma jen žasla a říkala no teda a to je nádhera.

Já šel celou dobu úplně vzadu, a i když si toho nikdo nevšímal, propadal jsem panice. Začínalo to vypadat na sebevražednou misi. Všude visely malby a kresby, a pokud jsem dokázal určit, každý žák, který chodil na tuhle školu, byl mnohem lepší umělec než já.

„Možná jsme sem chodit ani neměli,” nadhodil jsem.

Všichni se na mě podívali. Dokonce i Georgia. „Rafe, s tím si poradíš,” řekla Donatellová. Podíval jsem se na dveře ředitelny. „Co se tam bude dít?”

„Napřed se podívají na tvoje portfolio...”

„... a potom ti ohledně některých tvých kreseb položí pár otázek.”

„Potom tě požádají, abys odešel, a nějakou dobu budou tvoji přihlášku posuzovat.”

A než vůbec pochopím, co se stalo, jsem v bodě, odkud není návratu. Už se otvírají dveře ředitelny. Uvnitř na mě čekají.

„Měl bych vědět ještě něco?” zeptám se Donatellová.

Jenomže Donatellová už není Donatellová. Oči se jí přetvořily v žlutá škvíry a dech se jí proměnil v kouř. Hrábne tlapou po velká černá složce, kterou držím v ruce. „Všechno, co potřebuješ, je v ní,” řekne.

Když se podívám, všimnu si, že v portfoliu ukryla můj starý meč. Úžasná! Dračice, můj někdejší nepřítel, je teď moje spojenkyně.

Ale taká mě zavedla na místo, odkud sama už dál nemůže. Ať mě za těmi dveřmi čeká cokoliv, budu se tomu muset postavit sám. Zbývá už jen otázka, zda se zpátky vrátím živý...

...nebo ne.

Kapitola 11 POHOVOR

Uvnitř místnosti je zima. Vidím, jak se můj dech ve vzduchu mění v páru, ale zdá se, že žádný ze tří neznámých lidí, kteří sedí přede mnou, si toho nevšímá.

Všichni vypadají poměrně lidsky, ale já vím svoje. Je to pečlivá zástěrka, která mě má uchlácholit, abych přestal být ve střehu.

„Khatchadorian, je to tak?” zeptá se vysoký muž uprostřed. Usměje se a pokyne mi, abych přišel blíž.

„Přesně tak,” odpovím. „Rafe.”

„Paní Donatellová nám řekla, že jsi dostal jmáno po Raffaellu Sanziovi da Urbino, tom slavnám malíři. Jsi fanoušek jeho díla?”

Prozatím přistupuji na jejich hru. „Jistě,” řeknu, ale nepřestávám těkat pohledem po místnosti.

Všude můžou být skrytá pasti, která jen čekají, až budou moct sklapnout.

„Takže se podívejme, co sis s sebou přinesl,” řekne žena vedle něho. Když ke mně natáhne ruku, abych jí podal portfolio, vidím, jak se jí pod falešnou lidskou kůží schovávají bradavice.

Teď, nebo nikdy. Jestli mám přejít do útoku, je nejvhodnější doba. Sáhnu do složky - a rázem před sebou třímám meč.

Kácí se židle. Mizí kůže. Vytahují se drápy. Neuběhnou ani dvě vteřiny a mám před sebou ta nejohavnější trojčata, jaká jsem kdy viděl. Protahují se do nových podob a cení tesáky. Jedno z nich dlouze, vztekle zavrčí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Můj nejhorší školní rok 2.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.