Můj nejhorší školní rok:

Můj brácha je vypečený sedmilhář

James Patterson

A Lisa Papademetriou

Pro Marguerite Belkinovou

-L. P.

Copyright © by James Patterson, 2013

Illustrations by Neil Swaab

Jacket design by Alison Impey

Jacket art by Neil Swaab

Jacket © 2013 Hachette Book Group, Inc.

Translation © Milan Žáček, 2013

This edition published by arrangement with Little,

Brown and Company, New York,

New York, USA

All rights reserved

ISBN 978-80-00-03328-0

Obsah

KAPITOLA 1: Rafe je vypečený sedmilhář

KAPITOLA 2: Na Khatchadoriana si nedovolujte

KAPITOLA 3: Hrůzy (neblaze) proslulého bratra

KAPITOLA 4: Miller (Mini) Ml átička

KAPITOLA 5: Rhonda mi pom áhá, pomáhá, pomáhá mi...

KAPITOLA 6: Princeznovská hlídka

KAPITOLA 7: Turboholky

KAPITOLA 8: Staré bačkory

KAPITOLA 9: Všude dobře, doma nejlíp

KAPITOLA 10: Peklo na talíři

KAPITOLA 11: Máma je moje nejlepší kamarádka

KAPITOLA 12: Princeznovská etiketa

KAPITOLA 13: To není můj problém

KAPITOLA 14: Je to nejspíš gigantická chyba, ale...

KAPITOLA 15: Berou mě!

KAPITOLA 16: Paní Strickerová mě má ráda

KAPITOLA 17: Paní Strickerová mě nemá ráda...

KAPITOLA 18: „Když jsi po škole poprvý, je to vždycky nejhorší “ - RAFE K.

KAPITOLA 19: Den na školních galejích

KAPITOLA 20: Každá kapela potřebuje fanynku

KAPITOLA 21: Bonzovat na Rafea je zábava

KAPITOLA 22: Máma je moje největší noční můra

KAPITOLA 23: Není snadný být zelená

KAPITOLA 24: Princeznovské účesy jsou vždycky nejlepší

KAPITOLA 25: Nebrečela jsem kvůli vlasům

KAPITOLA 26: Na mušce

KAPITOLA 27: Stůj, zloději knih!

KAPITOLA 28: Mých šest letošních nejoblíbenějších knih (prozatím)

KAPITOLA 29: Pravda o Jeanne Gallettaové

KAPITOLA 30: Rafe na mučidlech

KAPITOLA 31: Rafeova pomsta

KAPITOLA 32: Hra na válku

KAPITOLA 33: Kšá, neotravujte mě

KAPITOLA 34: Totální šílenství

KAPITOLA 35: Babiččin devatenáctý nervový kolaps

KAPITOLA 36: Staré bačkory a výprodej veteše

KAPITOLA 37: Dozvuky

KAPITOLA 38: Zralá na banán

KAPITOLA 39: Dělá se mi z tebe špatně, Mini-Millere Mlátičko

KAPITOLA 40: Princezny

KAPITOLA 41: Georgia klade odpor

KAPITOLA 42: Rhonda na útěku

KAPITOLA 43: Ulice kdesi

KAPITOLA 44: Pojďte si taky bouchnout

KAPITOLA 45: Když toužíš po pomstě, vykopej dva hroby

KAPITOLA 46: Pomstu dobře promíchejte

KAPITOLA 47: Návštěva u Krále Ještěra

KAPITOLA 48: Tohle si zaslouží dvě kapitoly

KAPITOLA 49: Zločin a trest

KAPITOLA 50: Cvokologie

KAPITOLA 51: Další dávka cvokologie

KAPITOLA 52: Jeanne Gallettaov á je ve skute čnosti princezna

KAPITOLA 53: Zkoušení vás k dokonalosti někdy nepřivede

KAPITOLA 54: Jak se ze mě stala Princezna

KAPITOLA 55: Podivná pravda

KAPITOLA 56: Jules v šechno vysvětluje

KAPITOLA 57: Nikam nejdu

KAPITOLA 58: Můj první školní ples (Zapomenu někdy na tuhle chvíli?) (Nemám tušení.) (Ale co -nejspíš zapomenu.)

KAPITOLA 59: Nepoznávám nás

KAPITOLA 60: Princezna je mimo

KAPITOLA 61: Moje máma je... moje máma

KAPITOLA 62: Ještě jedna věc

KAPITOLA 63: Příměří mezi Rafem a mnou (Tohle je fakt. Přísahám.)

KAPITOLA 64: Příměří skončilo, opět začíná válka

KAPITOLA 65: A... prohrála jsem sázku

KAPITOLA 1: Rafe je vypečený sedmilhář

Není snadné mít bratra, který je slavný ve všech špatných směrech. Taky není snadné mít bratra, který je strašný mluvka. Jsem si jistá, že Rafe vám o mně už všechno řekl. Tak schválně - co říkal? Že jsem drbna? Že mu lezu na nervy? Že vždycky spořádám všechny pudinkové krémy?

Tak to pro vás mám novinu: Jsou to lži. Samé lži.

Kromě těch pudinků. To je... no, ehm, to je pravda.

Chci, abychom měli v jedné věci dokonale jasno: Rafe Khatchadorian je vypečený sedmilhář. A abych dokázala, že jsem ten typ holky, co říká pravdu, tak se teď opravím: Rafe je ve skutečnosti úplně obyčejný lhář. A to, jak mě popisuje, je úplně mimo.

Takhle je to doopravdy: Rafe neustále vyvádí nějaké šílenosti a že by mu dal někdy někdo kartáč? Ne. Vyhodí ho ze šesté třídy a skončí na umělecké škole.

Ale když udělám něco špatného já?

Takže jaká je Georgia Khatchadorianová ve skutečnosti? Ne, jsem mnohem chytřejší než Rafe. Jen se zeptejte lidí, co vyhodnocují inteligenční testy.

Taky jsem úžasně vtipná.

Vlastně jsem obvykle docela laskavá. (Rafe si myslí, že jsem drbna? To by měl slyšet věci, co jsem neřekla!)

Mám skvělý cit pro módu, který jsem se rozhodla nevyjadřovat. To kvůli tomu, že jsem věčně švorc.

A jsem nevinná oběť bratrových pomluv.

Takže myslím, že tohle vyprávění je o tom, co se stane, když se bystrá, laskavá, tvořivá dívka pokusí žít tak, aby na ní neulpěla špína bratrovy špatné pověsti.

Vážně není moje chyba, že mi to všechno vybuchlo v náručí.

KAPITOLA 2: Na Khatchadoriana si nedovolujte

Zbývalo pětapadesát minut do začátku mého prvního dne na druhém stupni základní školy Hills Village a já jsem zůstala trčet u snídaně s kapitánem Nekňubou. „Co to má být? Králičí bobky?“ zeptal se Rafe s pohledem na moje cereálie.

„To je müsli,“ odpověděla jsem.

„Myslíš?“

Můj starší bratr je tááák světaznalý. „Müsli jsou v podstatě zapékané ovesné vločky s kousky ovoce a ořechů,“ řekla jsem mu. „Jedí se hlavně v Evropě.“

„V Evropě se jedí i slimáci,“ poznamenal Rafe. „Hlemýždi,“ opravila jsem ho. „Francouzsky escargot.“

Rafe obrátil oči v sloup. „To slovo už jenom zní, jako by někdo blil.“

Podívala jsem se na mámu. Té se chvěl obličej, jako by se neuměla rozhodnout, jestli se má začít smát, nebo mračit. Mámu miluju, a nemám tušení, jak jí Rafe může připadat vtipný. Určitě za to může nějaký gen, který mně osobně chybí.

„Takže jste na první školní den pěkně natěšení?“ zeptala se máma.

Měníš téma. To se ti povedlo, mami.

„Já se nemůžu dočkat,“ řekli jsme s Rafem současně. Akorát že jeho hlas zjevně sděloval „vážně se těším“, zatímco ten můj vyjadřoval „já jsem tak rozrušená, že asi vybuchnu!“

Rafe si odfrkl. „Seš blázen.”

„Jenom proto, že tobě se v šesté třídě nelíbilo, neznamená, že se ve škole nebude líbit ani mně.“

„Jo, protože seš blázen.“ Přimhouřil přede mnou oči. „Je to tam jak ve vězení. Sežerou tě zaživa, slečno Růžový Batůžku s Poníkem,“ zavrčel.

„Mami!“ zaječela jsem.

„To by stačilo, Rafe,“ řekla máma, když na mě upřela znepokojený pohled. „Přestaň se snažit Georgii vyděsit.“ Věděla jsem, že ona sama je z mého prvního dne na druhém stupni nervózní. Pro Rafea to koneckonců nebyla žádná procházka růžovou zahradou.

Cože? Řekli jste právě, že bych si s tím neměla lámat hlavu, protože můj bratr je vypečený sedmilhář?

Hele - pozor na to. Já o svém bratrovi můžu říkat, co chci, ale nikdo jiný o něm nic špatného říkat nesmí. Stojím Rafeovi po boku. Hlavně proto, abych po něm mohla házet věci a občas ho do něj proradně bodla.

Chci říct, že jeho bok je můj, ne váš.

A ačkoliv můj bratr je vypečený sedmilhář, mám nepříjemný pocit, že tentokrát říkal pravdu.

KAPITOLA 3: Hrůzy (neblaze) proslulého bratra

Pozitivní je to, že nikdo neřešil můj batoh. Negativní naopak to, že Rafe měl pravdu - škola v Hills Village je opravdu jako vězení. A čím jsem se provinila? Záměnou osobnosti.

Napřed to hrozné nebylo. Nijak zvlášť mi nevadilo, že školní autobus smrdí jak zpocené podpaží. Dokonce mi ani nevadilo, že se všichni spolužáci už nejspíš znali.

Potom jsem před vyučováním přišla do třídy. Dosud jsem se nikdy nemusela stěhovat z jedné třídy do druhé, takže jsem se nervózně snažila zapamatovat, jaký mám rozvrh, a přitom pan učitel Grank už kontroloval docházku. Najednou zvolal: „Georgia Khatchadorianová? Ty jsi SESTRA Rafea Khatchadoriana?!“ Jo, přesně tak to vyhrkl, velkými tiskacími písmeny a s vykřičníkem na konci.

Celá třída ztichla. Potom si všichni začali mezi sebou šeptat.

Cítila jsem, jak rudnu. „No... ano?“ opáčila jsem váhavě.

„Ty to nevíš?“ zavrčel pan Grank.

„Víte, pane učiteli... já jsem doufala, že by tahle trivialita mohla tak nějak zůstat jenom mezi námi a těmihle čtyřmi stěnami.“

Rozpačitě jsem se usmála, ale učitel mě hned setřel: „Tohle na mě nezkoušejte, slečno Khatchadorianová.“

Ze třídy se ozvalo: „Ahá, trivialita...“ a už jsem cítila, jak se na mě všichni dívají, jako kdybych se předváděla s nějakým těžkým, cizím výrazem, který si normálně lidi hledají ve slovníku. I když ve skutečnosti se spíš tvářili, jako by si mysleli, že si chystám svlíknout všechno oblečení a prohnat se chodbou. (Což Rafe jednou doopravdy udělal.) Takže jsem se krčila na židli, dokud nezazvonil zvonek.

Za normálních okolností bychom se pak všichni shromáždili v aule, aby nás vedení školy seznámilo se školním řádem a podobnými věcmi. Ale z nějakého důvodu se takové shromáždění tohoto roku nekonalo (ehm, Rafe). Kodex chování se právě „přepracovával“. Takže jsme se rozešli do svých dalších hodin.

Chce si někdo tipnout, proč (ehm, ehm, Rafe) mi učitelé připravili „speciální uvítání“ v angličtině? Matice? Francouzštině? I tělocviku?

Pro ty z vás, co teď netušíte, která bije, protože toho o Rafeovi moc nevíte, mám malé vysvětlení: Rafe v těchto končinách nechvalně proslul tím, že se pokusil porušit úplně všechna školní pravidla. Skoro se mu to i povedlo, ale stihli ho vyhodit. (Pokud byste se o tom chtěli dozvědět víc, přečtěte si knížku Můj nejhorší školní rok. Já osobně bych do toho nešla. Ale třeba se vám bude líbit... jestli jste blázni.)

A teď si na škole v Hills Village nejspíš všichni mysleli, že na odkaz šíleného Khatchadoriana plynule navážu.

Ať jsem se vydala kamkoliv, ubírala jsem se v blátivých, krvavých šlépějích svého bratra. Oblíbená jsem byla asi jako toxický odpad. Rafe tu ani nebyl a už všechno kazil.

Jenže já Rafe nejsem. Jsem typ žákyně, která dostává samé jedničky. Ve třetí třídě jsem dokonce získala pochvalu za Mimořádný výkon. Všichni tihle lidé o mně měli úplně zcestnou představu.

Rozhodla jsem se, že jim prostě budu muset dokázat, že nejsem Rafe Khatchadorian II: Pomsta. Jsem spíš Georgia Khatchadorianová I: Relativně normální holka.

Myslela jsem, že jakmile všem ukážu, co ve mně doopravdy je, situace se zlepší.

Páni, jak jsem se mýlila.

KAPITOLA 4: Miller (Mini) Mlátička

A pak byl oběd. Všude samí žáci, a na dohled ani jedna kamarádka.

Kamarádka nikde, ale padouch ano. Ukázalo se, že Miller Mlátička, starý dobrý kamarád

mého bratra, má mladšího sourozence. I když je mladší, je to pořádný kolos. Viděla jsem Millera -a Mini-Miller vypadá úplně jako on. Je jenom větší a ošklivější.

Když ke mně přišel, stála jsem v přední části jídelny. „Mhhuuuunh,“ zahuhlal. „Mhhuuuuunh.“ Vláčel za sebou nohu.

Pak se na mě tak debilně ušklíbl.

„To máš být jako zombie?“ zeptala jsem se. „Protože ti očividně někdo sežral mozek.“

Přimhouřil ta svoje prasečí očka. „Ty seš sestra Rafea Khatchadoriana, že jo?“ V tu ránu mi Mini-Miller sebral z tácku čokoládovou sušenku a celou ji zhltl.

„Jak jsi na to přišel?“ opáčila jsem.

Mini-Miller se zamračil. „Máš na sešitu napsaný ,Khatchadorianová'.“

„No ne, ty to přečteš?“ zeptala jsem se. Což asi nebyla ta nejsprávnější věc, protože mi pak vyrazil tácek s obědem z ruky. Jídlo se rozletělo po podlaze a tácek z tvrdého plastu přistál na zemi s rachotem, který byl slyšet po celé jídelně.

„Jejda,“ řekl Mini-Miller. Pak se zasmál, dupl mi na nohu a odkráčel.

KAPITOLA 5: Rhonda mi pomáhá, pomáhá, pomáhá mi...

„Potřebuješ pomoc?“ zeptala se mě nějaká holka skřehotavým hlasem, z něhož se mi chtěly scvrknout a srolovat bubínky. Promluvila jako Skřehotal z Černé laguny.

Když jsem se otočila a uviděla, odkud ten hlas vyšel, poskočila jsem. Nejenže zněla jako skřehotající Netvor z Černé laguny, ale trochu tak i vypadala. A byla oblečená v něčem, co vypadalo jako kostým z padesátých let minulého století.

Nemluvě o tom, že dotyčná byla obrovitá. No dobře, to je kulantní verze. Byla tlustá. Omlouvám se, ale je to tak. Někteří lidé vypadají jako kapustňáci, kteří prchli odněkud z muzikálu.

Někteří lidé vypadají jako supermodelky. Nikoho nesoudím, jen konstatuju fakta. Já sama žádná supermodelka nejsem. Viděli jste mě na obrázcích.

Dodám ještě jednu věc: v jídelně plné žáků byla Skřehotalka jediná osoba, která vstala, aby mi přišla na pomoc. Takže na mě zapůsobila poměrně dobře.

Skřehotalka přetočila můj tácek a začala na něj skládat hrnek, talíř a misku. „JÁ JSEM RHONDA,“ zakřenila se na mě. Měla vážně kamarádský úsměv - bílé zuby a ďolíček v levé líci.

„Jé. Ahoj.“ Dřepla jsem si, abych posbírala příbory.

„MÁŠ NA TRIČKU BRAMBOROVOU KAŠI,“ upozornila mě Rhonda.

Povzdechla jsem si.

„I NA OBLIČEJI,“ dodala.

S rachotem jsem upustila příbor na tácek. „Nevíš, kde jsou dívčí záchody?“

„NA KONCI CHODBY PO LEVÉ STRANĚ. CHCEŠ, ABYCH TI JE UKÁZALA?“

„Ne, to je v pohodě.“ Převzala jsem od ní tácek.

„Díky.“

„NENÍ ZAČ!“ Další oslnivý úsměv a potom oddusala na své místo. Chodila stejně, jak mluvila: hlučně.

Takže za půl dne jsem se seznámila s Mini-Millerem a Skřehotavým netvorem z Mastné laguny. Nic divnějšího škola v Hills Village nabídnout nemohla - že?

Omyl.

KAPITOLA 6: Princeznovská hlídka

Když jsem vyšla z jídelny, lomoz rázem ustal (a to nemluvím jenom o Rhondě). Na chodbě byli jen tři žáci, tři dívky shluknuté kolem skříňky, a všechny vypadaly, jako by je oblékl stejný kostymér filmových hvězd. Chvilku si mě prohlížely, a potom jedna z nich zvedla ruku, aby zakryla nějakou šeptanou poznámku. Ostatní se rozesmály.

Už jsem je viděla. Všechny tři se mnou chodí na francouzštinu. Missy Trillinová má očividně na povel snad celou školu. A všechny v ní. Ve vyučování před obědem jeden nerd s brýlemi udělal tu chybu, že se posadil na místo, které si vybrala ona.

Missy pochází z neskutečně zámožné rodiny. Její matka vymyslela „makasýry“ - znáte je, makarony se sýrem na tyčce, které se ohřívají v toustovači -, takže mají hafo peněz. A všichni se chtějí oblékat jako Missy. Všichni chtějí chodit na její večírky. Všichni se chtějí svézt v její limuzíně z ryzího zlata.

Dvě celebritky, které Missy doprovázely, se jmenovaly Brittany a Bethany, ale nevěděla jsem přesně, která je která. Když jsem se na ně podívala, konečně jsem pochopila, jak to Rafe myslel s tím mým batohem s poníkem. Tyhle holky na sobě měly věci, vedle kterých moje tričko a džíny vypadaly jako zalátané staré utěrky. Můj obličej ve srovnání s jejich dokonalou pletí vypadal, jako by na mě někdo zaútočil fixem. Jejich běloskvoucí zuby by oslepily každého v okruhu pěti metrů a v těch jejich nadýchaných, hustých účesech by se vám klidně mohla ztratit čivava. (Missy ostatně takovou čivavu měla.) Měla jsem pocit, jako bych se zatoulala do reklamy na šampony, kde vystupovaly v hlavní roli.

Když jsem kolem nich procházela na záchod, nespouštěly mě z očí. Záchod nebyl tam, kde jsem očekávala, ale nepřestávala jsem doufat, že se přece jen objeví, jako oáza uprostřed pouště.

„Klip-klap,“ řekla Missy a Béčka vyprskla smíchy.

Nevěděla jsem, co tím myslí, ale zjevně to byl nějaký fór, takže jsem se taky přidušeně zasmála.

„É, ahoj...“ pozdravila jsem je s úsměvem. „Mohly byste mi říct, kde jsou holčičí záchody?“

Missy mi s vyšpulenými rty věnovala úsměv, při němž se jí zkřivil koutek. „Znám tě?“ zeptala se. Z tónu jejího hlasu bylo jasné, že mě znát určitě nemůže. Změřila si mě od hlavy k patě s výrazem, že bych se radši běžela na zbytek roku schovat do skříňky.

„Myslím, že neznáme nikoho, kdo si vybírá oblečení z popelnice,“ pronesla jedna z Béček.

„Nebo si stříhá vlasy křovinořezem,“ dodalo druhé Béčko.

Tyhle holky byly od pohledu prvotřídní nafoukané nány. Takže jsem na ně spustila: „Myslím, že jste vynechaly pár hodin ve škole způsobného chování, protože to od vás bylo fakt hnusné.“ A pak se jako rozbrečely a Missy se mi pokusila nakreslit mapku na dívčí záchody, ale já jsem prostě odešla.

No, dobře, přesně takhle to nebylo. Jen jsem odešla. A tu duchaplnou hlášku jsem vymyslela až za tři dny.

„Klip-klap,“ zavolala za mnou Missy. Její povedené kamarádky se zasmály a všechny vyrazily pryč - proskotačily chodbou jako poníci v cirkuse.

Paráda. Teď se baví nějakým fórkem, který nechápe nikdo kromě nich. Klip-klap. Co to mělo znamenat?

Napadlo mě několik možností:

1. Správně to mělo být „tik-tak“. Missy a Béčka někam v budově školy uložily bombu; musím OKAMŽITĚ upozornit bezpečnostní službu, aby s nimi zahájila disciplinární řízení.

2. Princeznovský slang, který odposlouchaly v nějaké nóbl jezdecké akademii: bavily se tajným koňským jazykem, kterému rozuměly jenom ony.

3. Posmívaly se mým botám: uznávám, že nejsou ani zdaleka tak šik jako ty jejich.

Nebyla jsem si jistá, která možnost je správná, ale - s ohledem na jejich povahy - bych tipovala trojku. I když jsem to dál neřešila a předstírala, že je to jednička.

Takže... teď jsem se musela vypořádat s Grankem, Skřehotalkou, s Mini-Millerem a navíc s Princeznovskou hlídkou. Mohlo to být toho dne ještě horší?

KAPITOLA 7: Turboholky

Vyučování skončilo asi o pět milionů hodin později. Na konci dne jsem měla pocit, že bych si měla na čelo vytetovat nápis JSEM SESTRA RAFEA KHATCHADORIANA, aby si všichni ušetřili námahu a nemuseli to pořád říkat.

Když naposledy zazvonilo, Missy nasedla do své drahokamy vykládané limuzíny a já zamířila zpátky na autobus. Po pětikilometrové jízdě, která ze mě div nevytřásla duši, jsem se ocitla v bezpečí domova se svými kamarádkami Nanci, Mari a Patti. (Ano, mám dovoleno se s nimi stýkat, i když moje jméno nekončí na „i“ a nechodíme do stejné školy.) Seděly jsme u kuchyňského stolu a pojídaly teplé sušenky s čokoládovými kousky, které právě upekla babička Dotty, jinak také další člen naší domácnosti.

„Tak co, Georgie!“ usmála se Mari s drobty v ústech. „Rozbalíme to?“

„Určitě,“ odpověděla jsem.

„Ještě jednu sušenku,“ řekla Nanci a popadla jich pět. Nemám tušení, jak může být tak hubená.

„Co máš s tričkem?“ zeptala se Patti.

„Přistála mi na něm bramborová kaše,“ vysvětlovala jsem. „Někdo mě ohodil.“

„Strašné plýtvání.“ Patti zavrtěla hlavou a přitom si uhladila batikované tričko z přírodního vlákna. Patti uvažuje velice ekologicky.

„Příště dotyčnému promluvím do duše,“ slíbila jsem jí.

Potom jsme vyrazily do garáže na zkoušku.

Zapnula jsem zesilovač a hrábla do strun. Ano, přesně tak, hraju v Nanci, Mari a Patti jsou kamarádky, se kterými jsem se seznámila přes léto.

Všechny chodí do Rafeovy školy, tedy na Airbrooskou uměleckou akademii, a potkala jsem je na jarní školní slavnosti. Máma trvala na tom, že tam musíme všichni jít, protože Rafe měl na podzim začít na Airbrooku studovat. Přinesli jsme zákusky, což člověku pomůže navázat přátelství s takovými nezastavitelnými jedlíky, jako je Nanci.

Patti a Mari tam byly s ní. Začaly jsme se bavit o pečení, pak o umění (Nanci vyrábí úžasné sochy a Mari a Patti tíhnou naopak k malování) a nakonec o muzice. Ukázalo se, že Nanci hraje na bubny, Mari hraje na baskytaru a Patti hraje na klávesy. „Potřebujeme akorát někoho, kdo hraje na elektrickou kytaru,“ řekla Mari. Tak jsem řekla:

Dalšího dne jsem si na bleším trhu koupila elektrickou kytaru i se zesilovačem. Babička Dotty bleší trhy miluje a nějakým záhadným způsobem se jí podařilo začít smlouvat s chlapíkem, který je prodával, až jsme nakonec za obě věci zaplatily jen tři dolary. A zbytek už znáte.

No... nebo teprve poznáte. Až budeme slavné.

Rafe samozřejmě zuřil, že jsem si na Airbrooku našla kamarády dřív než on, takže jsem v kapele byla ještě o to radši. Říkáme si Turboholky! A naším snem je zahrát si letos na školním plese.

Máma nám dovolila, že si věci můžeme nechávat v garáži, takže jsme měly o starost míň. „Zahrajeme náš největší hit?“ zeptala jsem se.

„Jdem na to!“ zakřičela Mari - a pustily jsme se do hraní, až na garáži poskočila střecha.

KAPITOLA 8: Staré bačkory

Ehm, říkala jsem, že nad námi poskočila střecha?

Někdo zaklepal na dveře oddělující kuchyni od garáže. Vzápětí už do naší zkušebny nahlížela Rafeova rozcuchaná hlava.

„Vypadni,“ řekla jsem. Je to reflex.

Rafe mě ignoroval (to je taky reflex). „Můžu si poslechnout, jak cvičíte?“

„Ne!“ zaječela jsem, ale Mari už stačila říct: „Jasně, Rafe,“ a Patti dodala: „Jen pojď dál!“ Takže než jsem se nadála, bratr už se vyvaloval na skládací židli těsně vedle poličky, kde skladujeme papírové utěrky a toaletní papír. Usmál se na mě. Propalovala jsem ho pohledem.

„Je vážně super, že jste si založily skupinu,“ řekl Rafe.

Podíval se na mě. „Nevěděl jsem, že umíš hrát na kytaru.“ „Bez Georgie bysme žádnou kapelu neměly,“ řekla Mari.

„Fakt?“ Rafe se ušklíbl mým směrem. Zhoupl se na židli a já si přála, aby se převrátila a on sletěl na zem. „A jakou muziku teda hrajete?“ zeptal se.

„Hlasitou,“ odpověděla mu Nanci.

Bratr se zazubil. „Takovou mám nejradši!“

Mari, Nanci a Patti se rozesmály. Jsou vážně moc kamarádské, což je někdy docela otrava. Jako třeba když jsou milé na mého bratra.

„Raz!“ zvolala Mari. „Dva! Raz-dva-tři-čtyři!“

Opět jsme se pustily do našeho největšího hitu. Uprostřed jsem přidala malé kytarové sólo, ale nebylo to úmyslně. Prostě mi mezi strunami uvízly prsty. Ale no tak - nikdo mi nikdy nedával lekce hraní, jasný? Naučila jsem se hrát jen sledováním hudebních videoklipů. Při hraní umím skákat, otáčet se, a dokonce chodit po kolenou. Akorát tóny mi ještě nejdou tak, jak by měly.

Když jsme dohrály, Nanci si na prst nervózně namotávala pramínek modrých vlasů. Má černé vlasy s tyrkysovým melírem a ráda chodí v džínách, kanadách a tričkách s postavičkami z kreslených seriálů. „Tak co - jak ti to připadlo?“ zeptala se mého bratra.

Rafe naštěstí neměl šanci odpovědět, protože v tu chvíli vstrčila do dveří hlavu babička Dotty. „Neslyšel tu ještě někdo před minutkou takové příšerné třískání a skučení?“ zeptala se. „Jako kdyby se na paviána zřítil kus střechy? Nebo se převrátil kamion plný koček?“

„No, ani ne,“ řekla jsem.

„Měla bych nejspíš zavolat Ligu na ochranu zvířat,“ utrousila a zabouchla za sebou.

„To jsme hrály tak hrozně?“ zeptala se Mari. Dívala se na Rafea, jako kdyby jeho názor měl nějakou hodnotu.

„Ne,“ Rafe zavrtěl hlavou.

„To jsem ráda.“ Nanci se zjevně ulevilo.

„Hrály jste přímo příšerně,“ dodal Rafe. Členky kapely se zatvářily vyděšeně. „Stojí to za starou bačkoru. Takový jméno by vám fakt sedlo!“

Bála jsem se, že moje kamarádky odkráčí ze dveří garáže a už se nikdy nevrátí. „Víš, co by sedlo tobě?!“ odsekla jsem. Ale nenapadala mě žádná úderná odpověď, a tak jsem popadla roli toaletního papíru a mrštila jí po jeho hlavě. Rafe před ní se smíchem ucukl a prohnal se dveřmi pryč.

„Vážně to stojí za starou bačkoru?“ zeptala se Mari.

„Rafe by to řekl, i kdybychom hrály jak bohyně,“ ujistila jsem je.

„Ale cvičit teda musíme,“ připustila Nanci.

„Tak jdem na to!“ přisvědčila Mari.

„Jasněěě!“ zajásala Patti.

Já si tak jistá nebyla. Ale opět jsme se pustily do naší písničky, a tentokrát to bylo lepší než minule. Kdyby se mi jenom podařilo zkrátit to kytarové sólo...

KAPITOLA 9: Všude dobře, doma nejlíp

Docela skvělá zkouška s kapelou sice přebila docela příšerný první den ve škole, ale když je sečtete, vyjde vám z toho totální vyčerpání.

Potřebuju, aby mě objala máma, pomyslela jsem si, a vyslechla si, jaký jsem měla šílený den. Máma bohužel nebyla doma, což znamenalo, že jsem se neměla dočkat ani objetí, ani večeře, pokud si ji tedy neuvařím sama. Máma je servírka, což znamená, že obvykle pracuje po večerech. Takže jsme se tak nějak museli starat sami o sebe.

Přála jsem si, abych si měla s kým popovídat. Ale Mari, Patti a Nanci chodily na Airbrook, kde jsou podle mě všichni (kromě mého bratra) naprosto v pohodě. Neměly tušení, jaké to je

muset snášet ty nafoukané husy z Princeznovské hlídky. Mohla bych si popovídat s babičkou Dotty, napadlo mě, ale ta by mi jenom řekla, abych byla vděčná, že nemusím chodit osm kilometrů do školy, jak musela ona. A jinak byl v domě už jen...

„Bačkory!“ oznámil Rafe, když vstoupil do kuchyně. „Lepší slovo na popis vaší kapely by se nenašlo, Georgie. Vážně si myslím, že Staré bačkory je skvělý jméno. Má to docela rockovej nádech.“

Jen jsem si povzdechla. Neměla jsem energii, abych vymyslela něco, čím bych ho uzemnila. „Co je s tebou? Mělas špatnej den?“

Chvilku mi připadalo, že ho to třeba doopravdy zajímá. Pak jsem si v jeho tváři všimla toho velkého šklebu.

„Měla jsem příšernej den,“ štěkla jsem. „Kvůli tobě.“

„Kvůli mně?“ Teatrálně zamrkal. „Netuším, o čem to mluvíš.“ Otevřel ledničku, vytáhl krabici pomerančového džusu a snad polovinu hned vychlemtal. Hnus.

„Víš to naprosto přesně,“ odpověděla jsem. „Ve škole jsi mi vydláždil fakt nádhernou cestu.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Můj nejhorší školní rok 3.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.