Émile Zola

Byl francouzský spisovatel, představitel naturalismu. Narodil se v rodině italského inženýra, který byl kdysi důstojníkem Napoleonovy armády, a život jej nakonec zavedl do jižní Francie. Zolův otec zde začal pracovat na stavbě zavodňovacího kanálu, který měl svést říční vodu k městečku Aix-en-Provence. Otec však náhle zemřel, a tak na Zolovo vzdělání nezbylo mnoho peněz. V té době se na celý život spřátelil s pozdějším slavným malířem Paulem Cézannem.

Po neúspěšném studiu odešel pracovat do nakladatelství Hachette, kde okolo sebe soustředil skupinu mladých romanopisců – tzv. medanská skupina. Svými pokrokovými názory měl velkou zásluhu na liberalizaci politického života ve Francii. Významně se angažoval zejména v Dreyfusově aféře, kdy otevřeným dopisem prezidentu republiky pod názvem J'accuse („Žaluji“) hájil nevinu kapitána Alfreda Dreyfuse, neprávem odsouzeného za špionáž.

Zemřel údajně nešťastnou náhodou na otravu oxidem uhelnatým poté, co se mu ucpal komín u kamen (záměrné ucpání komínu, které se stalo ihned po jeho smrti předmětem hypotéz, nebylo nikdy prokázáno).

Nana

Příběh pařížské kurtizány, která díky své kráse se dostává na samý vrchol společnosti. První popularitu získává v divadle. Díky své kráse si podmaní významné muže Paříže. Nana se rázem stává symbolem zla - vše, s čímž má nějakého přičinění je nakonec zničeno. Na své milence klade stále nové požadavky až jsou mnohdy dohnáni na samé dno. Z dřívějšího vztahu se kurtizáně narodil syn Ludvíček, ten však později umírá na neštovice. Poté co se Nana dozví, že zemřel i jeden z jejích milenců, prodává svůj majetek v dražbě a odjíždí z Paříže, kde na ni po nějakém čase všichni zapomínají. Nana se však vrací zpět a zde také podlehne neštovicím. Zola v románu naprosto detailně líčí prostředí, ve kterém se Nana pohybuje. Naturalistický popis života celé pařížské společnosti - reálně, syrově, bez příkras. Přetvářka a lež typická pro vyšší společnost jdoucí za svým pocitem potěchy z bohatství, pohrdající spodinou. Ta je ovšem podle Zoly svým způsobem také zkažená. Život spodiny a boháčů je zde ukázán ve velkých kontrastech.

Émile Zola

Nana

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Miloslav Jirda – heirs c/o DILIA, 2013

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN 978-80-87808-29-0

I

V devět hodin bylo hlediště Varieté ještě prázdné. Na  balkóně a v přízemí bylo tu a tam vidět ojedinělé návštěvníky, jak v matném světle ještě stažených plaménků lustru čekají, ztraceni v křeslech potažených granátovým plyšem. Velká červená skvrna opony se stápěla ve stínu; a z jeviště ani jediný zvuk, rampa neosvětlena, pulty hudebníků bez ladu a skladu. Jen nahoře na třetí galerii, kolem okrouhlého stropu, na němž nahé ženské postavy s amórky vzlétaly do nebe, zeleného v plynovém osvětlení, vyrážely z neutuchající změti hlasů výkřiky a smích a pod širokými, zlatě rámovanými oblouky vrstvily se hlavy v kokrhelích a čapkách. Chvílemi se ukázala uspěchaná biletářka s lístky v rukou a strkala před sebou pána a dámu; pán byl ve fraku, útloboká dáma vypínala hrud’; oba usedli a zvolna se rozhlíželi.

V první řadě přízemí se objevili dva mladíci. Zastavili se a dívali.

„Co jsem ti říkal, Hektore?“ zvolal starší z nich, veselý chlapík s malým černým knírkem, „jdeme příliš brzy. Mohl jsem klidně dokouřit doutník.“

Kolem přešla biletářka.

„Och pane Fauchery,“ řekla jeho stará známá, „ještě je nejméně půl hodiny času.“

„Tak proč uvádějí na plakátech začátek v devět hodin?“ reptal Hektor a na jeho dlouhém hubeném obličeji se objevil mrzutý výraz. „ Ještě ráno mě Clarissa, která dnes hraje, ujišťovala, že se začne přesně v devět.“

Na okamžik oba umlkli, zdvihli hlavu a jejich pohledy se pátravě nořily do stínu lóží, v zeleném čalounění však ještě temnějších. Dole pod galerií pohlcovala lóže naprostá tma. V balkónových lóžích seděla jediná tlustá dáma, jako loď, která narazila na plyšové zábradlí a ztroskotala. Mezi vysokými sloupy vpravo i vlevo zely proscéniové lóže se svými závěsy s dlouhým třásněním dosud prázdnotou. Bílé a zlaté jeviště se ve světle nízkých plaménků velkého křišťálového lustru ztrácelo jakoby v oblaku jemného prachu.

„Dostals pro Lucy tu lóži?“ zeptal se Hektor.

„Dostal,“ odpověděl druhý mladý muž, „ale dalo to shánění... Och, žádná starost, že by Lucy přišla příliš brzy, ta ne!“

Potlačil lehké zívnutí a po chvilce ticha řekl:

„Tak tys ještě neviděl premiéru; to máš tedy štěstí... Zlatovlasá Venuše bude událost sezóny. Už se o ní mluví půl roku. Ach kamaráde, ta hudba! Ten břink!... Bordenave rozumí své věci a nechal si to pro světovou výstavu.“ Hektor nábožně poslouchal. Pak se zeptal:

„A ty znáš Nanu, tu novou hvězdu, která má hrát Venuši?“

„ Ježíši, tak už to zas začíná!“ vzkřikl Fauchery, rozhodiv ruce. „Od samého rána neslyším nic jiného. Potkal jsem víc než dvacet lidí, a všichni jen Nana, Nana! Copak já vím! Znám snad všecky pařížské holky?... Nana je objev Bordenavův, a tak to bude něco čistého.“

Uklidnil se. Ale prázdné hlediště, matné osvětlení, to kostelní rozjímání plné šuškání a bouchání dveří ho popuzovalo.

„Ne,“ rozhodl se pojednou, „tady by člověk výrost, nemám tu žádné stání, jdu odsud... Možná, že dole potkáme Bordenava. Řekne nám podrobnosti.“

Ve velkém, mramorem dlážděném vestibulu, kde se kontrolovaly vstupenky, scházelo se už obecenstvo. Třemi otevřenými mřížemi bylo vidět kypící život bulvárů, které se hemžily davem a planuly v krásné dubnové noci. Hrčení kočárů rázem ustávalo, dvířka se s třeskem zavírala a obecenstvo vcházelo po malých hloučcích, postávalo před kontrolou a mizelo v útrobách divadla po dvojím schodišti, kde ženy zvolňovaly krok, houpajíce se v bocích. Z holých a mdlých zdí předsíně, jejíž hubený empirový dekor budil dojem peristylu nějakého chrámu z lepenky, zhlížely v syrovém jasu plynového světla vysoké žluté plakáty, na nichž bylo palcovými černými písmeny natištěno jméno Nana. Někteří návštěvníci se na okamžik zastavili v chůzi, tak jak byli rozkročeni; jiní stáli ve skupinkách, bavili se, překáželi u vchodů; před denní pokladnou stál tlustý muž se širokou vyholenou tváří a hrubě odpovídal těm, kdo se dožadovali ještě vstupenek.

„Tady je Bordenave,“ řekl Fauchery, scházeje po schodech. Ale už ho ředitel zahlédl.

„No vy jste mi pěkný!“ křičel na něj z dálky. „Hezky jste napsal do novin ten článek! Otevřu dnes ráno Figaro, dívám se — kde nic tu nic!“

,Jen mějte strpení!“ odpověděl Fauchery. „Dřív než budu o té vaší Naně psát, musím ji přece poznat, ne?... Ostatně jsem vám nic neslíbil.“

Pak, aby už nemusil nic vysvětlovat, představil svého bratrance pana Hektora de la Faloise, mladého muže, který přišel do Paříže, aby tu dokončil svou výchovu. Ředitel přeměřil mladíka jediným pohledem. Ale Hektor si ho prohlížel vzrušeně. To je tedy ten Bordenave, který vystavuje ženy jako dobytek a jedná s nimi jako dozorce s galejníky, má ustavičně v hlavě nějakou reklamu, křičí, plivá, plácá se do stehen, je cynik a duše četnická. Hektor se domníval, že musí říci něco lichotivého.

„Vaše divadlo...“ začal svým tenkým hláskem. Bordenave ho klidně přerušil neomaleným slovem jako člověk, který má rád jasné situace.

„Řekněte můj bordel.“

Fauchery se zasmál, kývaje na souhlas hlavou, ale Faloisovi uvízla poklona v hrdle; ač byl velmi zaražen, snažil se vypadat, jako by se mu ředitelovo slovo líbilo. Ten zatím zahlédl mladého divadelního kritika, jehož recenze měly velký vliv, a hned se k němu vrhl, aby mu potřásl rukou. Když se vrátil, Faloise se zatím sebral. Bál se, aby nevypadal jako maloměstský jelimánek, kdyby dal najevo přílišné rozpaky.

„Slyšel jsem,“ začal znovu, chtěje stůj co stůj s něčím přijít, „že Nana má rozkošný hlas.“

„Ta?“ divil se ředitel, krče rameny. „Ta zpívá asi jako panty ve dveřích!“

Mladý muž honem dodal:

„Ale je skvělá herečka!“

„Herečka?... Nana je učiněné dřevo. Neví co s nohama a rukama.“

Faloise lehce zrůžověl. Už nevěděl, co si má myslit. Koktal:

„Za nic na světě bych nechtěl přijít o dnešní premiéru. Viděl jsem, že vaše divadlo...“

„Řekněte můj bordel,“ znovu ho přerušil Bordenave s chladnou zatvrzelostí člověka, který ví, co říká.

Zatím si Fauchery docela klidně prohlížel vcházející ženy. Když videi, jak bratránek stojí s otevřenými ústy, přišel mu na pomoc; ale nevěděl, má-li se smát nebo zlobit.

„Tak to přece udělej Bordenavovi k vůli a říkej jeho divadlu, jak si přeje, když jinak nedá... A vy si z nás, milý příteli, nedělejte kašpary. Neumí-li ta vaše Nana hrát ani zpívat, kus propadne. Toho se totiž obávám.“

„Propadne! Propadne!“ křičel zbrunátnělý ředitel. „Copak ženská potřebuje umět hrát a zpívat? Na to jsi ještě moc veliký cápek... Nana má hergot něco jinšího a to stojí za všechno ostatní. Očuchal jsem si ji, a je to silný tabák, nebo už ničemu nerozumím... Uvidíš, uvidíš, jen vyleze na jeviště, všichni budou slintat.“

Zdvihl své tlusté ruce, které se nadšením jen třásly; když si takto ulevil, tiše pobrukoval sám pro sebe:

„Ano, ta to přivede daleko, karamba, ta to přivede daleko... To je, pane, mrcha, ach to je mrcha mrchatá!“

Na Faucheryho naléhání pak už ochotně sděloval podrobnosti o Naně, a to slovy, jejichž nevybíravost uváděla Hektora de la Faloise do rozpaků. Poznal Nanu a chce ji udělat. Náhodou právě hledal nějakou Venuši. Sám se dlouho s žádnou ženskou netahá, to raději ať z ní má hnedle něco obecenstvo. Ale má teď pozdvižení v baráku; jak ta velká holka přišla, způsobila hotovou rebelii. Róza Mignonová, jeho hvězda — a to je nějaká herečka a jaká zpěvačka! — mu den co den vztekle hrozí, že mu s tím sekne; větří konkurenci! A ten kravál u plakátu, mordyje! Nakonec se rozhodl dát vytisknout jména obou hereček stejně velkými písmeny. Ať mu vlezou na záda! Když mu některá z jeho ženušek, jak jim říká, taková Simona nebo Clarissa, dělají brykule, nakope je do zadnice. Jinak by s nimi nevydržel. Prodává je a ví, zač která stojí, všecky ty děvky!

„A hele je!“ přerušil svou řeč, „Mignon a Steiner. Pořád spolu. Víte, Steiner začíná mít Rózy po krk, a tak mu je pan manžel neustále v patách; bojí se, aby bankéř nezahnul.“ Plynové lampy z římsy divadla zaplavovaly chodník prudkým světlem. Dva malé stromky v něm svítily ostrou zelení a plakáty na bílém sloupu bylo možno číst jako o polednách; dál pak už houstnoucí tma pohlcovala bulvár s jeho blýskavými světly a nepřetržitým prouděním davu. Mnozí nevcházeli ihned, zůstávali venku, hovořili a dokuřovali svůj doutník v ostrém světle svítilny, která je polévala zsinalou bledostí a vrhala na asfalt jejich krátké černé stíny. Mignon, velký ramenatý chlapík s hranatou hlavou pouťového siláka, razil si cestu skupinkami lidí a vlekl za ruku bankéře Steinera, už dosti obtloustlého mužíčka kulatého obličeje obrostlého věnečkem šedivějících vousů.

„Přece jste se s ní už setkal,“ řekl Bordenave bankéři, „včera v mé kanceláři.“

„Ach, to byla ona,“ zvolal Steiner. „Myslil jsem si to. Jenomže vstupovala, právě když jsem já odcházel, a tak jsem ji sotva zahlédl.“

Mignon poslouchal se spuštěnými víčky a nervózně otáčel velkým diamantem na prstě. Pochopil, že se mluví o Naně. Když pak Bordenave maloval portrét své debutantky tak, že v bankéřových očích zasvítilo, vmísil se nakonec do hovoru.

„Jen nechte být, taková rajda! Počkejte, jak ji obecenstvo vypíská... Steineříčku, víte, že vás v šatně čeká moje žena.“

Chtěl ho odvléci. Ale Steiner se nechtěl od Bordenava hnout. Před nimi se u kontroly mačkala ve frontě spousta lidí a v mnohohlasém povyku zvonilo jméno Nana zpěvnou úderností svých dvou slabik. Muži, kteří postávali před vývěskami, si je nahlas slabikovali; jiní je trousili jen tak mimochodem a tázavě; ale ženy se zvědavě a znepokojeně usmívaly a tiše si je s výrazem jakéhosi napětí opakovaly. Nikdo Nanu neznal. Odkud ji vítr přivál? Od ucha k uchu se šeptem šířily historky a vtipy. To kratičké a důvěrné jméno bylo jako lichotka a všem ústům se dobře vyslovovalo. Stačilo jen tak si je říkat, a dav se rozjařoval a těšil jako dítě. Lidi poháněla horečka zvědavosti, té pařížské zvědavosti, která bývá prudká jako záchvaty rujnosti. Všechno chtělo vidět Nanu. Jedné dámě roztrhli náběru na šatech, jeden pán ztratil klobouk.

„Chcete toho na mně moc najednou!“ křičel Bordenave, kterého dvacet mužů zahrnovalo otázkami. „Však ji uvidíte... Já už běžím, potřebují mě.“

Zmizel potěšen, že hodil do obecenstva zápalnou jiskru. Mignon krčil rameny a připomínal Steinerovi, že na něj čeká Róza, chce se mu ukázat v kostýmu z prvního jednání.

„A hele, tamhle je Lucy, vystupuje z kočáru,“ řekl Faloise Faucherymu.

Byla to skutečně Lucy Stewartová, ošklivá, asi čtyřicetiletá dámička s dlouhým krkem, hubenou vpadlou tváří a tlustými ústy; ale jinak byla tak půvabná a tak živá, že každého okouzlovala. Přiváděla s sebou Karolínu Héquetovou a její matku. Karolína měla studeně hezkou tvář a matka se nesla velmi důstojně, jen zabučet.

„Půjdeš s námi, pamatovala jsem na tebe s místem,“ řekla Lucy Faucherymu.

„Ne, ne, kdežpak! Abych nic neviděl!“ odpověděl. „Mám křeslo, jsem raději v přízemí.“

Lucy se zlobila. Copak se stydí s ní ukázat? Pak se najednou uklidnila a začala o jiném:

„Pročpak jsi mi neřekl, že se znáš s Nanou?“

„S Nanou? Nikdy jsem ji neviděl.“

„Skutečně?... Zaklínali se mi, že jste se spolu vyspali."

Ale tu se k nim obrátil Mignon a s prstem na ústech jim dával znamení, aby mlčeli. Když se Lucy ptala proč, ukázal na mladého muže, který šel kolem nich, a šeptl:

„Nanin amant!"

Všichni se po něm podívali. Hezký chlapec. Fauchery ho poznal: byl to Daguenet, který utratil se ženskými tři sta tisíc franků a teď podělkoval na burze, aby jim mohl tu a tam nabídnout alespoň květiny a večeři. Lucy prohlásila, že má krásné oči.

„Ach, tu je Blanka," zvolala. „To ona mi řekla, že jste se s Nanou vyspali."

Blanka de Sivry byla velká kyprá blondýna, ale její hezký obličej už trochu těstovatěl; přicházela ve společnosti slaboučkého muže, bezvadně oděného a vybraných způsobů.

„Hrabě Xavier de Vandeuvres," pošeptal Fauchery Falaisovi do ucha. Hrabě si s novinářem stiskl ruku, Blanka s Lucy byly brzy v živé zábavě. Se svými sukněmi samý volán stály ostatním v cestě, jedna v modrém, druhá v růžovém, a jméno Nana vyslovovaly tak často a tak nápadně, že budily všeobecnou pozornost. Hrabě de Vandeuvres s Blankou odešli. Ale teď už jméno Nana znělo ozvěnou po všech koutech vestibulu a stále hlasitěji, jak netrpělivost rostla čekáním. Co že nezačínají? Pánové vytahovali hodinky, opozdilci vyskakovali z kočárů, ještě než zastavily, hloučky opouštěly chodník, přes jeho osvětlený, nyní už prázdný úsek zvolna přecházeli chodci, natahujíce krk, aby nahlédli dovnitř divadla. Jakýsi výrostek se postavil u vchodu před divadelní ceduli, přestal si pískat a napile chraplavým hlasem vykřikl: „Ohó, Nana!" Pak šel dál svou cestou klátivým krokem, tahaje po zemi své křápy. Všecko se smálo. Elegantní pánové si opakovali: Nana, ohó, Nana! Byla velká tlačenice, u kontroly došlo k hádce, křik rostl, jak jeden přes druhého volal po Naně, reklamoval Nanu; došlo k pudovému výbuchu brutální smyslnosti, jaká zachvacuje lidi, když je jich mnoho pohromadě.

Avšak vřavu přehlušilo drnčení zvonku, oznamujícího začátek. Volání „už zvonilo, už zvonilo" doléhalo až na bulvár a ihned nastala tlačenice, každý chtěl dovnitř, kontroloři vstupenek měli co dělat. Znepokojený Mignon si konečně odvedl Steinera, který se nešel podívat na Rozin kostým. Hned jak se ozvalo zvonění, Faloise se prodral davem a vlekl za sebou Faucheryho, aby nezmeškali ouverturu. Taková nedočkavost návštěvníků divadla popudila Lucy Stewartovou. Pěkní hrubiáni, strkají do žen! Zůstala s Karolínou Héquetovou a její matkou poslední. Vestibul se vyprázdnil; zvenčí se dále ozývalo nepřetržité hučení bulváru.

Jako by to bylo vždycky něco tak zvláštního, ty jejich kusy,“ reptala Lucy, jak stoupala do schodů.

Když Fauchery a Faloise přišli do hlediště, nesedli si zatím a znovu se rozhlíželi. Sál byl teď v plném lesku. Velký křišťálový lustr planul naplno a hýřil ohňostrojem žlutých a růžových světel, která se tříštila od klenby do přízemí v déšť světelných paprsků. Granátově červený plyš sedadel se leskl jako polakovaný, kdežto křehká zeleň ornamentů pod příliš syrovými barvami stropu tlumila třpyt zlatých ozdob. Světla nasvícené rampy jako by byla náhle zažehla oponu, jejíž těžká nachová drapérie budila představu pohádkových paláců, v křiklavém protikladu s chudobou rámu, který byl samá trhlina; pod zlacením prosvítala sádra. Bylo už horko. Hudebníci u pultů ladili nástroje; lehké trylky flétny, tlumené vzdechy lesního rohu a zpěv houslí poletovaly v sílícím šumu lidských hlasů. Všichni návštěvníci mluvili, vráželi do sebe, brali útokem svá místa a sedali si; lidé se na chodbách strkali tak neurvale, že dveře jen s velikou námahou propouštěly nával diváků. Známí na sebe volali a mávali, látky šustily, sukně a účesy defilovaly, přerušovány černí fraků a redingotů. Přesto však se řady křesel zvolna plnily; tu zasvítila světlá toaleta, hlava s jemným profilem sklonila svinutý vrkoč, z něhož šlehl blesk šperku. Tam v lóži blýskl sametovým úbělem klínek hrudi. Některé ženy se malátně ovívaly a klidně sedíce pozorovaly tlačenici v hledišti, zatímco v přízemí pánové s hluboce vystřiženou vestou a s gardénií v knoflíkové dírce stáli a špičkami prstů v rukavičkách zaměřovali kukátka.

Bratranci hledali známé tváře. Mignon a Steiner byli spolu v jedné přízemní lóži; stáli vedle sebe a opírali se zápěstím o plyš zábradlí. Blanka de Sivry měla, zdálo se, sama pro sebe celou přízemní proscéniovou lóži. Ale Faloise si prohlížel zejména Dagueneta, který měl křeslo dvě řady před ním. Vedle něho mladíček nejvýše sedmnáctiletý, asi nějaký gymnazista, který utekl z internátu, zeširoka otvíral krásné oči, hotový cherubín. Fauchery se musil usmát, když na něj popatřil.

„Kdopak je ta dáma tamhle na balkóně ?“ zeptal se ho pojednou Faloise. „Vedle té dívky v modrém.“

A pokynul směrem k tlusté ženě, utažené v korzetu, kdysi blondýnce, jejíž vlasy zatím už zbělely, s nádechem do žluta; kulatá a červená nalíčená tvář se nadouvala pod deštěm dětských kudrn.

„To je Gaga,“ odpověděl prostě Fauchery.

A protože se zdálo, že bratrance to jméno zaráží, dodal: „Ty neznáš Gagu?... V prvních letech vlády Ludvíka Filipa byla miláčkem Paříže. Teď s sebou všude tahá dceru.“ Na dceru se Faloise ani nepodíval. Vzrušoval ho pohled na Gagu, oka z ní nespouštěl; zdála se mu ještě velmi žádoucí, ale neodvážil se to říci nahlas.

Avšak už zvedl kapelník smyčec, hudba spustila ouverturu. Lidé stále chodili, zmatek a hluk ještě sílily. Zvláštní, stále stejné premiérové obecenstvo mělo tu své důvěrné kroužky a jejich členové se s úsměvem scházeli. Tito stálí hosté si vyměňovali pozdravy, klobouk na hlavě, nenuceně, jako doma. Celá Paříž tam byla, Paříž pera, financí a rozkoše, mnoho žurnalistů, několik spisovatelů, burziáni, víc holek než počestných žen; podivuhodná míchanice: kdejaký génius a kdejaká neřest; táž únava a táž horečka ležela na tvářích. Na bratrancovy dotazy ukazoval Fauchery lóže, v nichž se scházeli žurnalisté a kroužky, jmenoval několik divadelních kritiků, jednoho hubeného s vyschlou tváří a zlými tenkými ústy, a zvláště jednoho tlustého s dobromyslnou tváří, který se svezl na rameno své sousedky, nevinného stvoření, a nespouštěl z ní otcovsky něžný pohled.

Když však Fauchery viděl, že Faloise zdraví obyvatele jedné protější lóže, odmlčel se. Zdálo se, že je překvapen. „Copak ty se znáš s hrabětem Muffatem de Beuville?“ „O, už dávno,“ odpověděl Hektor. „Muffatové měli statek hned vedle našeho. Často k nim chodím... Hrabě tu je s manželkou a tchánem, markýzem de Chouard.“

Byl celý šťastný, vida bratrancův úžas, a ješitně uváděl podrobnosti: markýz je státní rada, hrabě byl právě jmenován císařovniným komořím. Fauchery vzal kukátko a prohlížel si hraběnku, kyprou brunetu bílé pleti a krásných černých očí.

„O přestávce mě musíš představit,“ řekl nakonec. „S hrabětem jsem se už setkal, ale chtěl bych chodit na jejich úterky.“

„Pst! Pst!“ ozývalo se energicky z hořeních galerií. Hrála se ouvertura, avšak lidé ještě chodili. Kvůli opozdilcům musily vstávat celé řady, dveře lóží bouchaly, na chodbách se hádaly hrubé hlasy. Povídání nebralo konce, jako když za soumraku čimčaruje hejno vřeštících vrabčáků. Ve vřavě se míhala směsice hlav a rukou, jedni se vrtěli, aby seděli co nejpohodlněji, druzí zůstávali zatvrzele stát, aby se naposledy rozhlédli po divadle. Z temných hloubek parteru vyrážely zuřivé výkřiky: „Sednout! Sednout!“ Obecenstvem projela vlna napětí: konečně tedy poznají tu proslulou Nanu! Však už týden o ní mluví celá Paříž.

Hovory však přece jen měkce uléhaly, jen tu a tam někdo znovu zahlučel. A uprostřed toho umdleného šepotu a skomírajících vzdechů orchestr křepče vyhrával rychlý valčík, jehož záludný rytmus byl pln rozpustilého uličnictví. Polechtané publikum se usmívalo už předem. Vtom začala zjednaná klaka v prvních řadách parteru zuřivě tleskat. Opona se zvedla.

„Podívejme se!“ řekl Faloise, který nepřestával hovořit. „S Lucy je nějaký pán.“

Díval se vpravo na balkónovou lóži; v přední řadě seděla Karolína s Lucy, za nimi bylo vidět ctihodnou tvář Karolíniny matky a profil velkého, bezvadně oděného chlapíka s krásnou plavou kšticí.

„Tak se přece podívej,“ naléhavě opakoval Faloise, „je tam nějaký pán.“

Fauchery konečně zamířil kukátkem na proscéniovou lóži. Ale okamžitě se obrátil jinam.

„Ach to je Labordette,“ prohlásil lhostejně, jako by přítomnost toho pána byla každému něčím přirozeným a nestála za povšimnutí.

Za nimi kdosi vykřikl: „Ticho!“ Musili hovor přerušit.

Hlediště znehybnělo, masy hlav od přízemí po nejvyšší galerii byly napjaté a pozorné. První jednání Zlatovlasé Venuše se odehrávalo na Olympu, na Olympu z kartónu, s kulisami mraků a Jupiterovým trůnem vpravo. Na scéně se nejdříve objevili Iris a Ganymedes s houfem nebeských služebníků, kteří zpívali sborovou píseň a rozmísťovali přitom sedátka pro poradu bohů. Znovu se ozval smluvený potlesk klaky, ale nikdo se nepřidal; publikum bylo trochu nesvé a vyčkávalo. Jen Faloise zatleskal Clarisse Besnusové, jedné z Bordenavových ženušek; hrála Iris, měla něžně modrý kostým a okolo beder velkou šerpu ve všech sedmi duhových barvách.

„To víš, že musí sundat košili, aby si tohle mohla obléknout,“ řekl Faucherymu tak, aby ho bylo slyšet. „Dnes ráno jsme to vyzkoušeli... Košile koukala pod pažemi a na zádech.“

Avšak tu proběhla hledištěm vlna lehkého zachvění. Na scénu vstoupila Róza Mignonová jako Diana. Hubená a černá, roztomile ošklivá, jako bývají pařížská kvítka, neměla pro svou úlohu ani postavu, ani tvář, ale působila rozkošným dojmem; zdálo se, jako by se posmívala sama sobě. Text vstupní písně, v níž si stěžovala na Marta, že ji chce opustit pro Venuši, byl nemožně hloupý; avšak v jejím stydlivém upejpání bylo tolik dvojsmyslné rozpustilosti, že hlediště dostávalo náladu. Manžel a Steiner, kteří poslouchali bok po boku, se pochvalně usmívali. A celý sál vybuchl, když se na jevišti objevil v generálské uniformě všeobecně oblíbený herec Prulliére jako kabaretní Mars z Courtillu, s obrovským chocholem na přilbě a se šavlí, která mu sahala až k rameni. A že už má dost Diany, příliš ohrnuje nos. Diana přísahala, že si dá na něj pozor a že se mu pomstí. Dueto skončilo šprýmovným tyroláčkem; Prulliére jódloval velmi směšně, mňoukal jako zamilovaný kocour. Byl to směšně ješitný, ženami hýčkaný první milovník a koulel očima tak samolibě, že ženy v lóžích každou chvíli vyprskly ve smích.

Pak obecenstvo ochladlo; další scény mu byly nudné. Tak tak že starý Bose jako přihlouplý Jupiter s hlavou obtíženou ukrutnou korunou na chvíli rozveselil tváře, když se s Junonou pustil pro kuchařčiny účty do rodinné hádky. A všechno ještě div nezkazilo defilé bohů, Neptuna, Plutona, Minervy a ostatních. Hrozivý šepot zvolna narůstal, divákům docházela trpělivost, ztráceli zájem a rozhlíželi se po hledišti. Lucy a Labordette se něčemu smáli, hrabě de Vandeuvres se natahoval za mohutnými Blančinými rameny; Fauchery po očku pozoroval Muffatovy: hrabě zůstával nezúčastněně vážný, hraběnka se nepřítomně usmívala, zahloubána ve snění. Ale v pravou chvíli třeskl potlesk klaky, naráz, jako když četa vojáků vystřelí salvu. Všechny hlavy se otočily na scénu. Je to už konečně Nana? Ta ale na sebe nechá čekat!

To Ganymed a Iris uváděli deputaci smrtelníků, ctihodných měšťáků, vesměs klamaných manželů; přišli, aby pánu všech bohů přednesli stížnost na Venuši, že jejich ženy rozpaluje příliš horoucím ohněm. Plačtivý a prostoduchý sbor s výmluvnými zámlkami obecenstvo velmi pobavil. Kdosi pronesl: „Sbor paroháčů!“; slovo se ujalo, šlo od úst k ústům a už se odevšud ozývalo: „Sbor paroháčů! Sbor paroháčů! Opakovat!“ Paroháči měli velmi směšné masky, vypadali tak zrovna na to, zejména jeden tlusťoch s tváří kulatou jako měsíc. Najednou vstoupil Vulkán a zuřivě se sháněl po manželce, že už je tři dny z domu. Sbor spustil znovu, vzývaje Vulkána, patrona klamaných manželů. Vulkána hrál svérázný a obhroublý komik Fontán; v masce venkovského kováře se při chůzi fantasticky klátil, na hlavě ohnivou paruku a nahé, probodenými srdci tetované ruce. Nějaký ženský hlas nahlas vyjekl:“Jej, ten je ošklivý!“ a všechny ženy se smály a tleskaly.

Další scéna byla nekonečná. Jupiter nemohl dát dohromady radu bohů, aby jí předložil stížnost klamaných manželů. A Nana stále nikde. Copak si ji nechávají, až půjde opona dolů? Tak dlouhé čekání šlo už publiku na nervy. Znovu se ozvalo reptání.

„Vypadá to špatně,“ řekl rozzářený Mignon Steinerovi. „To bude pěkný průšvih, uvidíte!“

V té chvíli se v pozadí rozhrnula opona a Nana vstoupila na jeviště. Velká a na svých osmnáct let silně vyvinutá, měla na sobě bílou tuniku bohyně a na ramena jí prostě splývaly dlouhé světlé vlasy; s klidnou jistotou postoupila k rampě a smála se na publikum. Pak zazpívala svou velkou árii.

Když Venuše večer na obloze...

Už při druhém verši se diváci na sebe tázavě dívali. Je to žert? Nějaká Bordenavova sázka? Nikdy ještě neslyšeli hlas tak neškolený a zpěv tak falešný. Ředitel ji správně ocenil: zpívá jako panty na dveřích. Nadto se neumí pohybovat na scéně, rozkládá rukama a celá se klátí způsobem, který se posuzuje jako neslušný a nepůvabný. Už bylo slyšet z parteru a hořeních míst projevy údivu; ozvalo se i pískání, když tu pojednou z přízemních křesel hlas nějakého mladého kohouta v mutaci vykřikl s plným přesvědčením:

„Príma!“

Celý sál se díval, odkud to. Byl to ten cherubínek, gymnaziální pískle, oči široce vyvalené, běloučkou tvář v jednom plameni, jak hltal Nanu. Když viděl, že se na něj všichni otáčejí, silně zrudl hanbě se, že bezděčně tak nahlas promluvil. Jeho soused Daguenet si ho s úsměvem prohlížel, odzbrojené obecenstvo se smálo a už nikoho nenapadlo pískat; mladí pánové v bílých rukavičkách, rovněž uchváceni Naninými vnadami, byli celí bez sebe a tleskali, div se nepřetrhli.

„Správně! Velmi dobře! Bravo!“

Když Nana viděla, že se hlediště směje, smála se také. Veselí se zdvojnásobilo. Ta krásná holka byla přece jen hrozně milá. Když se smála, dělal se jí na bradě rozkošný důlek. Nebyla vůbec přivedena z míry a nenuceně čekala; na obecenstvo si okamžitě zvykla a mrkala na ně, jako by sama chtěla říci, že nemá za groš nadání, ale to že nevadí, že má něco jiného. A když se na dirigenta obrátila s gestem, které říkalo: „Tak jedeme, starouši!“, začala svůj druhý kuplet.

Půlnoční oblohou Venuše spěje...

Byl to stále týž navinulý hlas, ale nyní lechtal publikum tak znamenitě na pravém místě, že chvílemi přebíhalo po kůži diváků lehké mrazení. Nanu už neopouštěl úsměv; ozařoval její malou červenou pusinku a svítil v úžasně jasné modři velkých očí. Při jistých trochu smělých verších krčila mlsně nosem, jehož růžové chřípě se zachvívaly, kdežto tváře byly v jednom plameni. Stále se kolébala v bocích a to bylo také všechno, co uměla. Diváci v tom už neviděli nic ošklivého, naopak; muži přikládali k očím kukátka. Když končila svou písničku, hlas jí dokonale selhal; pochopila, že nikdy nedozpívá. Nijak se tím neznepokojovala; pohodila kyčlemi, takže pod tenkou tunikou vystoupily oblé tvary, sehnula se, zaklonila a rozpjala paže. Zaburácel potlesk. Ihned se obrátila, a jak mířila k pozadí jeviště, ukázala šíji, po níž se střely rusé vlasy jako zvířecí hříva; potlesk teď otřásal domem.

Konec jednání vyzněl studeně. Vulkán chtěl Venuši nafackovat. Bohové se na poradě usnesli, že dříve než vyhodí stížnosti klamaných manželů, vypraví se na Zemi a věc na místě vyřeší. Diana přistihla Venuši a Marta v milostném šepotu a zaklínala se, že je cestou nespustí z očí. V jiné scéně Amor, jejž hrála dvanáctiletá holčice, fňukavě a s prstem v nose odpovídal na všechny otázky: „Ano, matinko... Ne, matinko...“ Jupiter pak s přísností rozzlobeného pana učitele zavřel Amora do temnice a dal mu dvacetkrát časovat sloveso miluji. Více se líbil závěrečný sbor, znamenitě interpretovaný celým souborem i orchestrem. Ale jakmile opona spadla, klaka se mamě snažila strhnout obecenstvo, aby vyvolávalo herce; diváci vstávali a ihned mířili k východům. Šlapali si na nohy a strkali do sebe, jak se drali mezi dvěma řadami křesel, a vyměňovali si dojmy. Divadlem šel jeden hlas:

„Pitomost!“

Kterýsi kritik prohlašoval, že by se do toho mělo pořádně křísnout. Ostatně o kus sám valně nešlo, spíše se mluvilo o Naně. Fauchery a Faloise vyšli mezi prvními a setkali se v přízemní chodbě se Steinerem a Mignonem. Bylo tam k zalknutí, neboť chodba osvětlená plynovými lampami byla úzká a nízká jako štola v dolech. Zastavili se na chvíli dole u pravého schodiště, kde byli chráněni výstupkem zahýbajícího zábradlí. Diváci z laciných míst sestupovali po schodech a jejich těžké střevíce neustále hřmotily; převalila se vlna fraků a uváděčka se namáhala, seč byla, aby uchránila před návalem židli, na niž narovnala odložené svršky.

„Ale vždyť já ji znám!“ zvolal Steiner, jakmile spatřil Faucheryho. , Jistě jsem ji už někde viděl... V Casinu, tuším; byla tenkrát tak opilá, že ji sebrali.“

„Nemohu už přesně říci,“ odpověděl novinář; „jsem na tom jako vy, určitě jsem se s ní už setkal...

Přitlumil hlas a dodal směje se:

„Možná že u Triconky.“

„Tfuj, v takové špelunce,“ pohoršoval se Mignon. ,Je hnusné, že obecenstvo takto přijímá první cuchtu, která se naskytne. Brzy nebude v divadle jediná počestná žena... Ano, nakonec zakážu Róze hrát.“

Fauchery se musil chtěj nechtěj smát. Na schodech zatím nepřetržitě dupala hrubá obuv a nějaký človíček v čepici řekl tahavě:

„Cákryš, ta je nadělaná! To by si jeden pomědil!“

V chodbě se hádali dva nakulmovaní mladíci, bezvadní v svých přeložených límečcích. Jeden neustále opakoval: „Hnus! Hnus!“, ale neuváděl důvod; druhý odpovídal slovem: „Rozkoš! Rozkoš!“, a rovněž opovrhoval každým argumentem.

Faloisovi se Nana velmi líbila; jen si troufl podotknout, že mít školený hlas, byla by ještě lepší. Steiner, který už ani neposlouchal, co se povídá, jako by se byl naráz probudil. Je ostatně třeba vyčkat, mínil; možná že se v dalších jednáních všecko pokazí. Obecenstvo ukázalo vlídnou tvář, ale ještě se nerozehřálo. Mignon se dušoval, že se kus ani nedohraje, a když Fauchery a Faloise odešli do foyeru, vzal Steinera pod paží, přitiskl se k jeho rameni a zašeptal mu do ucha: „Můj milý, teď uvidíte kostým mé ženy, v druhém jednání.. . Něco pikant!“

Nahoře ve foyeru jasně svítily tři křišťálové lustry. Bratranci chvíli váhali; dveřmi se zasklenou horní polovinou bylo vidět, jak se vlní směsice hlav, které dva nepřeteržité proudy unášely dvojím směrem z jednoho konce chodby na druhý. Nakonec vstoupili. Pět nebo šest skupinek mužů se živě bavilo, gestikulovali a tvrdošíjně vytrvávali v příboji štulců; ostatní se procházeli v řadě, na konci se otáčeli na podpatcích, které klapaly na voskovaných parketách. Napravo a nalevo mezi sloupy ze stříkaného mramoru seděly na lavičkách potažených červeným plyšem ženy, a unavené, zemdlené horkem se dívaly na to hemžení před sebou; vysoká zrcadla za nimi obrážela jejich účesy. Vzadu u bufetu popíjel nějaký břicháč sklenici limonády.

Avšak Fauchery si šel vydechnout na balkón. Faloise si prohlížel fotografie hereček, které se mezi sloupy střídaly se zrcadly, a nakonec šel za Faucherym. Rada plynových lamp na průčelí divadla zhasla. Na balkóně bylo tma a velmi chladno, zdálo se, že tam nikdo není. Avšak v temnotách pravého výklenku stál jakýsi mladý muž; opíral se o zábradlí a kouřil cigaretu, jejíž popel žhnul ve tmě. Fauchery poznal Dagueneta. Stiskli si ruce.

„Co tu děláte, můj milý?“ tázal se novinář. „Nikdy se při premiéře z přízemí ani nehnete, a dnes se schováváte po koutech.“

„Ale kouřím tu, vždyť vidíte,“ odpověděl Daguenet.

Fauchery ho chtěl přivést do rozpaků a řekl:

„Nu, co soudíte o naší debutantce? Na chodbách o ní mluví dost špatně.“

„Och,“ zamručel Daguenet, „to leda muži, o které nestála!“

To byl celý soud o Nanině talentu. Faloise se naklonil přes zábradlí a díval se na bulvár. Naproti jasně svítila okna hotelu a klubovního domu, stolky před kavárnou Madrid byly hustě obsazeny černou masou hostí. Přes pokročilou hodinu kypěl bulvár životem; chodci postupovali drobnými krůčky, pasáž Jouffroy nepřetržitě chrlila lidi; musili dlouho čekat, několik minut, než mohli přejít jízdní dráhu, tak dlouhé byly řady povozů.

„To je ruchu! To je hluku!“ opakoval Faloise; Paříž ho stále ještě plnila úžasem.

Ozvalo se dlouhé zvonění, foyer se prázdnil. Všechno spěchalo do chodeb. Opona byla už nahoře, když se diváci ještě houfně vraceli k veliké nelibosti těch, kteří už seděli. Každý si sedal, tvář znovu oživenou očekáváním. První Faloisův pohled platil Gaze; ale s podivem viděl, že s ní sedí ten veliký blondýn, který byl předtím v proscéniové lóži s Lucy.

,Jakže se jmenuje ten pán?“ zeptal se.

Fauchery ho ihned neviděl.

„Ach, ten, ano, Labordette,“ řekl nakonec a zatvářil se právě tak netečně jako už dříve.

Výprava druhého jednání byla překvapením. Představovala předměstskou krčmu U černé koule o masopustním úterku. Maskovaný sbor zpíval píseň dokola a při refrénu podupoval podpatky. Byla to neočekávaná švanda a rozjařila obecenstvo tak, že píseň musila být opakována. A tam zapadla tlupa bohů, aby vyšetřila stížnost klamaných manželů, neboť Iris, která výpravu vedla, nevyznala se na Zemi tak, jak se holedbala, a zabloudila. Cestovali inkognito, v přestrojení. Jupiter vystupoval jako král Dagobert, v krátkých kalhotách naruby a na hlavě náramnou plechovou korunu. Foebus se objevil jako postilión z Lonjumeau a Minerva jako normandská chůva. Velký výbuch smíchu přivítal Marta, který byl oblečen ve výstřední kostým švýcarského admirála. Ale smích přešel v nevázaný chechtot, když se ukázal Neptun, v kytlici a v bačkorách, na hlavě vysoký nafouklý kašket a na spáncích nalepené šístky; říkal chrchlavým hlasem: „Nač ten povyk? Nač ten povyk? Když je jeden krasavec, musí si nechat líbit, že se na něj ženské lepí!“ Tu a tam se ozvalo ó, ó, a dámy maličko zvedaly vějíře. Lucy se ve své lóži smála tak hlučně, že ji Karolína Héquetová lehce klepla vějířem, aby tak nevyváděla.

Nyní byl kus zachráněn, velký úspěch byl na obzoru. Karneval bohů, Olymp vláčený bahnem, toto zhanobení všech náboženství a vší poezie, to všechno šlo obecenstvu náramně pod vousy. Horečka neúcty zachvátila vzdělanou premiérovou společnost; šlapalo se po legendách, bořily se antické obrazy. Jupiter byl znamenitý, Mars zvláště povedený. Království? Fraška! Armáda? Švanda! Jupiter se naráz zamiloval do maličké pradlenky, a když s ní začal hopsat v divokém kankánu, Simonna v úloze pradleny vykopla nohu až k nosu pána všech bohů, nazývajíc ho svým tlustým pantatínkem tak žertovně, že se sál otřásal smíchy. Zatímco tančili, platil Foebus Minervě sklenice horkého vína a Neptun si trůnil v houfu sedmi nebo osmi žen, které ho cpaly cukrovím. Ve všem se hledaly dvojsmyslné narážky, přidávaly se necudnosti, výkřiky z parteru úplně měnily smysl zcela nevinných slov. Už dávno se divadlo tak oslovsky neválelo v blátě neúcty. Zřejmě mu to dělalo dobře.

Za takového bláznění děj pokračoval. Vulkán jako švarný šuhaj, celý ve žlutém, i v rukavicích žlutých, na oku monokl, běhal stále za Venuší, když konečně přišla jako prodavačka ryb, na hlavě šátek, plná ňadra a samé zlato, šperk na šperku. Nana byla tak bílá a tak tučná, tak se vpravila do té bohaté a hubaté úlohy, že si rázem získala celý sál. Zapomnělo se pro ni na Rózu Mignonovou, půvabnou panenku v dětském ochranném kloboučku z vrbového proutí a v krátkých mušelínových šatičkách, ačkoli tak rozkošně zapěla Dianiny nářky. Nana, ta tlustá holka, která se plácala do stehen a kdákala jako kvočna, mámila publikum, šíříc kolem sebe pach života a všemohoucnost ženství. Od druhého jednání jí bylo všechno dovoleno; mohla být na scéně sebenemotornější, zpívat sebefalešněji, paměť jí mohla jakkoli selhávat: jen se zatočila a zasmála, už sklízela pochvalu. Jakmile sebou svým typickým způsobem hodila, přízemí bylo jako u vytržení, vlna rujnosti prošla divadlem odzdola přes galerie po klenbu. A její triumf byl dokonalý, když nakonec vedla hospodskou tancovačku. Tady byla ve svém živlu, ruce v bocích, Venuše v blátě, Venuše na chodníku. A hudební doprovod jako by byl složen zvlášť pro její předměstský hlas; byla to hotová šumařina jako kdysi na jarmárce v Saint-Cloudu, klarinety kýchaly a pikoly hopsaly.

Dva kousky se musily opakovat. Znovu se ozval valčík z ouvertury, ten s tím uličnickým rytmem, a unášel bohy. Juno jako selská panímáma nachytala Jupitera s pradlenou a napohlavkovala mu. Diana překvapila Venuši, jak si smlouvá dostaveníčko s Martem, a neprodleně vyzradila Vulkánovi, kde a kdy to má být. Vulkán křičel: „Mám svůj plán.“ Ostatek se zdál nejasný. Vyšetřování se skončilo závěrečným kvapíkem, po němž Jupiter, už bez koruny, o kterou zatím přišel, celý udýchaný a zpocený, prohlásil, že pozemské ženušky jsou rozkošné a stížnost jejich mužů je naprosto bezpodstatná.

Opona šla dolů a potlesk přehlušily zuřivé výkřiky:

„Všichni! Všichni!“

Ihned šla opona zase nahoru, a umělci se objevili, držíce se za ruce. Uprostřed stály vedle sebe Nana a Róza Mignonová a hluboce se ukláněly. Všichni tleskali, klaka dvojnásobně. Pak se sál zpola vyprázdnil.

„Musím jít pozdravit hraběnku Muffatovou,“ řekl Faloise.

„Ano, představíš mě,“ odpověděl Fauchery. „Pak zase půjdeme dolů.“

Ale nebylo snadné dostat se k balkónovým lóžím. Chodby nahoře byly namačkány. Chtěl-li se člověk prodrat hloučky odcházejících, musil tu ustupovat, tu proklouzávat, pomáhat si lokty. Pod měděnou lampou, v níž hořel plamének, opíral se o zeď ten velký kritik a před pozorným hloučkem posluchačů posuzoval kus. Ti, kdo šli kolem, říkali si polohlasitě jeho jméno. Po chodbách se šuškalo, že se po celé jednání smál; teď ale byl velmi upjatý a měl plná ústa vkusu a mravnosti. O kus dál kritik s tenkými rty byl velmi blahovolný, ale jeho shovívavost měla pachuť zkyslého mléka.

Fauchery nahlížel do lóží kulatými okénky ve dveřích. Zastavil ho hrabě de Vandeuvres, koho hledá; když se dověděl, že bratranci jdou pozdravit Muffatovy, řekl, že mají lóži číslo 7, právě jde odtamtud. Pak se naklonil k novinářovu uchu a řekl:

„Poslyšte, kamaráde, ta Nana, tu jsme jednou večer viděli na rohu Provensálské ulice; je to určitě ona...“

„Na mou duši, máte pravdu,“ zvolal Fauchery. „Však jsem vám říkal, že ji odněkud znám!“

Faloise představil bratrance hraběti Muffatovi de Beuville, ale ten byl velmi odměřený. Hraběnka však při jméně Fauchery pozdvihla hlavu a s velkým taktem vyslovila novinářovi uznání za jeho články ve Figaru. Opírala se o plyš zábradlí a v půvabném sklonu ramen byla k němu jen napolo otočena. Chvíli se mluvilo a hovor přešel na světovou výstavu.

„Bude to překrásné,“ řekl hrabě a jeho hranatá a pravidelná tvář byla stále obřadně vážná. „Byl jsem dnes na Martově poli... Vrátil jsem se okouzlen.“

„Říká se, že nebudou včas hotovi,“ odhodlal se podotknout Faloise. „Prý tam mají velký zmatek...“

Avšak hrabě ho přísně přerušil:

„Budou hotovi... Císař si to přeje.“

Fauchery pak vyprávěl veselou příhodu, jak mohl zůstat v rozestavěném akváriu, když se tam jednoho dne vydal, sháněje námět pro článek do novin. Hraběnka se usmívala. Chvílemi se dívala do sálu, zdvíhajíc jednu ruku, vězící až po loket v bílé rukavičce, a zvolna se ovívajíc. Téměř prázdný sál podřimoval; několik pánů v přízemí rozložilo noviny; ženy zcela nenuceně přijímaly, jako by byly doma. Potichu jako v dobré společnosti se už mluvilo jen pod lustrem, jehož záři tlumil jemný prach zvířený vřavou o přestávce. U východů se kupili muži a dívali se na ženy, které zůstaly sedět; stáli tak po celou dlouhou dobu, natahujíce krk nad velkým srdcovým výstřihem bělostné náprsenky.

„Počítám s vámi na příští úterý," řekla hraběnka Faloisovi.

Pozvala i Faucheryho; novinář se uklonil. O hře se vůbec nemluvilo a nikdo nevyslovil jméno Nana. Hrabě byl stále ledově důstojný jako v zasedací síni zákonodárného sboru. Aby vysvětlil jejich přítomnost, řekl prostě, že jeho tchán chodí rád do divadla. Dveře do lóže byly otevřeny a v nich se vysoko tyčila stařecká postava markýze de Chouard s převislou bílou tváří pod kloboukem se širokým okrajem; uvolnil místo novým návštěvníkům a nyní se díval kalnýma očima na promenující ženy.

Jakmile hraběnka pozvala oba bratrance, Fauchery se rozloučil; cítil, že by nebylo vhodné mluvit o hře. Poslední opustil lóži Faloise. Zahlédl ve Vandeuvresově lóži plavovlasého Labordetta, který pohodlně usazen něco hučel do Blanky de Sivry.

„Tak on se ten Labordette," řekl bratranci, jakmile ho došel, „zná se všemi ženskými?... Teď je zase s Blankou."

„To se ví, že se zná se všemi," odpověděl klidně Fauchery. „Odkud jsi spadl, člověče?"

Na chodbě se zatím trochu uvolnilo. Fauchery se už chystal sejít po schodech, když ho zavolala Lucy Stewartová. Byla až docela vzadu na konci chodby před dveřmi své lóže. Uvnitř je, říkala, horko jako v peci; a zabrala v doprovodu Karolíny Héquetové a její matky celou šíři chodby, křoupajíc pražené mandle. Stála s nimi uváděčka a mateřsky s nimi rozmlouvala. Lucy zahrnula novináře výčitkami: je pěkný, kdekterou ženskou byl navštívit, a jich se ani nezeptal, nemají-li žízeň! Pak najednou začala o jiném:

„Víš, drahoušku, že se mi ta Nana docela líbí?"

Přemlouvala ho, aby s nimi zůstal na poslední jednání. Vymluvil se a slíbil, že na ni počká po představení. Dole před divadlem si Fauchery a Faloise zapálili cigaretu. Chodník byl přeplněn, řada pánů sešla z divadelního podjezdu nadýchat se noční svěžesti na bulvár, jehož tep zvolna slábl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nana.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.