Karin Slaughter

Démoni

2013

Pro Angelu, Diane a Victorii – protože jsou skvělé

1. kapitola

STŘEDA

Macon, Georgie

Vyšetřovatelka Lena Adamsová si svlékla tričko a trhla sebou. Z kapsy vytáhla policejní odznak, baterku a zásobník do pistole. Všechno to hodila na prádelník. Hodiny na displeji jejího mobilu ukazovaly skoro půlnoc. Lena před osmnácti hodinami vylezla z postele a jediné, po čem toužila, bylo padnout do ní zpátky. Ne že by se v nedávné době nějak naběhala. Poslední čtyři dny se skoro nezvedla od stolu v zasedací místnosti, kde odpovídala na stále stejné otázky. Musela se vypořádat s obvyklými hloupými kecy, kterým člověk čelil, když své činy obhajoval před lidmi z oddělení pro vnitřní záležitosti.

„Kdo vedl ten zátah?“

„Odkud jste měla informace?“

„Co jste tam chtěla nalézt?“

Interní vyšetřovatelka maconské policie byla zarputilá, mdlá kancelářská krysa. Každý den se objevila ve stejné černé sukni a bílé halence, v nichž vypadala jako servírka. Hodně přikyvovala a ještě víc se mračila, když si dělala poznámky. Pokud Lena neodpověděla dostatečně rychle, zkontrolovala přehrávač, aby se ujistila, že zaznamenává všechny odmlky.

Lena si byla jistá, že žena jí tyto otázky klade, protože ji chce vyprovokovat. První den se cítila tak otupělá, že prostě odpovídala po pravdě a doufala, že výslech brzy skončí. Druhý a třetí den se už nechovala tak vstřícně a s každou další minutou byla rozčilenější. Dneska konečně vybuchla. Zdálo se, že právě na to vyšetřovatelka čekala.

„Co myslíš, že jsem tam chtěla najít, ty zatracená čůzo?“

Kéž by Lena nic nenašla! Kdyby tak dokázala vzít žiletku a vyříznout si ty obrazy z hlavy! Pronásledovaly ji. Při každém mrknutí se jí objevily před očima jako starý film. Naplňovaly ji neustálým, neutuchajícím zármutkem.

Lena si začala mnout oči, ale vzápětí toho nechala. Zátah vedla před šesti dny, ale na jejím těle bylo stále vidět, co se tehdy přihodilo. Podlitina, jež se jí rozlézala přes nos a pod levé oko, zežloutla. Tři stehy, jimiž jí zašili řeznou ránu na hlavě, ji svědily jako vyrážka.

Pak tu byly věci, jež nikdo neviděl – Lenina pohmožděná kostrč, bolavá záda a kolena. Bouře, kterou v jejím žaludku pokaždé vyvolala vzpomínka na to, co objevila v opuštěném domě v lesích.

Čtyři mrtvoly. Jeden policista stále ležel v nemocnici a další už nikdy nevezme do ruky odznak. Nemluvě o tom, že si ten příšerný zážitek nejspíš odnese do hrobu.

Leně vhrkly slzy do očí. Kousla se do rtu a snažila se potlačit nutkání nechat se přemoci žalem. Po hodně náročném týdnu byla vyčerpaná. Vlastně ne po jednom, ale rovnou po třech. Teď však všechno skončilo a Leně už nehrozilo žádné nebezpečí. Z práce ji nevyhodí. Vyšetřovatelka z krysí čety, jak se říkalo oddělení pro vnitřní záležitosti, zalezla zpátky do díry. Lena byla konečně doma, kde na ni nikdo nemohl zírat, vyptávat se jí, zkoumat ji, ani do ní rýpat. Nešlo jenom o oddělení vnitřních záležitostí. Všichni chtěli vědět, jak zátah dopadl a co Lena objevila v tom tmavém, vlhkém sklepě.

Lena si ze všeho nejvíc přála, aby na to zapomněla.

Zapípal jí mobil. Vydechovala, dokud neměla úplně prázdné plíce. Telefon zapípal znovu. Zvedla ho a uviděla novou textovou zprávu.

VICKERY: Jsi v pohodě?

Zírala na písmena na displeji. Psal jí její partner Paul Vickery.

Chtěla vyťukat odpověď, ale palec se jí zastavil nad tlačítky.

Vzduchem otřáslo vzdálené burácení motorky.

Místo aby napsala text, stiskla tlačítko, jímž se telefon vypínal. Položila přístroj na prádelník vedle odznaku.

V uších jí zavibroval rachot Harley Davidsona. Jared přidal plyn, aby vyšplhal po strmé příjezdové cestě. Lena čekala a naslouchala známým zvukům. Motor utichl a zaskřípěl stojánek motorky. Potom se ozvaly těžké kroky nohou obutých do pevných bot a do domu vešel Lenin manžel. Hodil helmu a klíče na kuchyňský stůl, i když ho snad tisíckrát žádala, aby to nedělal. Na chvíli se zastavil, asi aby si přečetl poštu, a pak pokračoval do ložnice.

Lena stála zády ke dveřím a počítala Jaredovy kroky, jež zněly dlouhou chodbou. Šel nejistě a váhavě. Nejspíš doufal, že Lena už spí.

Jared se zastavil ve dveřích. Očividně čekal, až se Lena otočí. Když se nehýbala, zeptal se: „Zrovna jsi přišla domů?“

„Zůstala jsem v práci déle, abych něco dodělala.“ Nebyla to úplná lež. Také doufala, že až přijde domů, Jared už bude spát. „Zrovna jsem se chtěla jít osprchovat.“

„Aha.“

Leně se do koupelny nechtělo. Otočila se čelem k manželovi.

Jared zalétl pohledem k její podprsence a pak zase rychle zvedl oči. Měl na sobě uniformu a vlasy zježené od helmy. Pracoval v Maconu jako motorizovaný policista, o hodnost níž než Lena. Byl o dvanáct let mladší než ona. Nic z toho jí nevadilo, ale v poslední době ji na jejich životě všechno rozčilovalo.

Opřel se o zárubeň dveří a zeptal se: „Jak to šlo?“

„Očistili mě, takže se můžu vrátit do práce.“

„To je dobře.“

Přehrála si jeho slova v hlavě a pokoušela se rozšifrovat jeho tón. „Proč by nebylo?“

Jared neodpověděl. Následovalo dlouhé, nepříjemné ticho. „Dáš si něco k pití?“ zeptal se.

Lena nedokázala skrýt překvapení.

„Je to v pohodě, ne?“ Trochu uklonil hlavu a přinutil se usmát sevřenými rty. Byl o něco vyšší než Lena, ale vzhledem ke svalnaté postavě a atletické grácii se zdál větší.

Obvykle.

Jared si odkašlal, aby dal najevo, že čeká.

Lena přikývla. „Fajn.“

Odešel z místnosti, ale jeho potřeba tam s Lenou zůstala a dusila ji. Potřeboval, aby se sesypala a opřela se o něho. Potřeboval, aby mu dala najevo, že to, co se stalo, ji zasáhlo a nějakým hmatatelným způsobem změnilo.

Nechápal, že nepoddajnost je to jediné, co ji drží, aby se úplně nesesypala.

Lena vyndala z prádelníku pyžamo. Slyšela, jak se Jared pohybuje v kuchyni. Otevřel mrazák a šmátral v něm po hrsti ledu. Lena zavřela oči a zakymácela se. Počkala, až kostky zacinkají o sklenici. V ústech se jí začaly sbíhat sliny.

Zaťala zuby a přinutila se otevřít oči. Příliš toužila po skleničce. Až se Jared vrátí, postaví ji někam stranou a počká, aby si dokázala, že se bez ní obejde.

Dokáže mu, že ji nepotřebuje.

Rozbolavělýma rukama si rozepnula džínsy. Toho dne, kdy vedla zátah, tak křečovitě svírala pistoli, až měla pocit, že jí už napořád zůstanou zkroucené ruce. Nevěděla, proč ji stále všechno bolí. Měla by se cítit lépe, ale její tělo lnulo k bolesti. K jedu, který ji sžíral zevnitř.

„Tak.“ Jared se vrátil. Tentokrát vešel do místnosti. Cestou k Leně nalil velkého panáka vodky. V láhvi to zabublalo a tekutina vyšplouchla do sklenky. „Zítra se vracíš do služby?“

„Hned ráno.“

Podal jí sklenici. „Nevezmeš si volno?“

Lena sáhla po pití a jedním douškem ho polovinu vypila.

„Asi je to stejné, jako když…“ Jaredovi odumřel hlas. Nemusel říkat nic dalšího. Místo toho se podíval z okna. V tmavých tabulkách viděl svůj odraz. „Vsadím se, že za tohle dostaneš hodnost seržanta.“

Zavrtěla hlavou. „Možná,“ řekla.

Upřeně na ni hleděl a čekal. Potřeboval, aby se sesypala.

„Co se povídá na stanici?“ zeptala se Lena.

Jared přistoupil k vestavěné skříni. „Že máš koule z oceli.“ Zadal číselný kód na sejfu se zbraněmi. Lena se mu zezadu dívala na krk. V místě, kde mu kůži nezakrývala helma, měl kůži od slunce spálenou do ruda. Určitě věděl, že ho pozoruje, ale jenom si z opasku sundal pouzdro se zbraní a uložil ho vedle její pistole tak, aby se zbraně nedotýkaly.

„Vadí ti to?“ zeptala se.

Zavřel sejf a otočil číselníkem. „Proč by mi to mělo vadit?“

Lena neodpověděla, ale na mysli jí vytanula slova: Protože podle nich jsem drsnější než ty. Protože tvoje žena zneškodňovala zločince, zatímco ty sis v klidu jezdil na motorce a dával jsi pokuty maminám.

„Jsem na tebe hrdý,“ prohlásil Jared. Nasadil rozumný tón, kvůli kterému by mu Lena pokaždé nejradši nafackovala. „Za to, cos udělala, bys měla dostat medaili.“

Neměl nejmenší tušení, co udělala. Znal jenom ty nejlepší detaily, které Lena směla veřejně říct.

„Vadí ti to?“ zopakovala svou otázku.

Jared mlčel příliš dlouho. „Vadí mi, že tě mohli zabít.“

Stále jí neodpověděl na otázku. Lena si pozorně prohlížela jeho obličej. Měl svěží pleť bez jediné vrásky. Seznámila se s ním, když mu bylo jednadvacet. Po pěti a půl letech kdovíproč vypadal mladší, jako by mu vůbec nepřibývaly roky. Anebo Lena možná stárla rychleji. Od společných začátků se toho hodně změnilo. Dřív dokázala vždycky uhodnout, na co Jared myslí. Postupem času si kolem sebe vystavěl zeď, samozřejmě s její vydatnou pomocí.

Začal si rozepínat košili. „Asi půjdu dát dohromady ty skříňky v kuchyni.“

Lena se překvapeně zasmála. „Opravdu?“ Kuchyň zůstávala tři měsíce rozdělaná, protože Jared si každý víkend našel důvod, proč na ni nesáhnout.

Nechal košili spadnout na zem. „Tak aspoň v Ikee budou vědět, že jsem pořád pán domu.“

Když to z něho konečně vypadlo, Lena nevěděla, jak má zareagovat. „Víš, že to tak není.“ I jí samotné ta výmluva zněla chabě. „Prostě to tak není.“

„Vážně?“

Lena neodpověděla.

„Fajn.“ Jaredovi začal zvonit mobil. Vyndal ho z kapsy, podíval se na číslo volajícího a hovor nepřijal.

„Volá ti tvoje holka?“ Leně vadilo, že mluví přiškrceně. Její poznámka postrádala vtip. Oba to věděli.

Jared zalovil v koši se špinavým prádlem a vytáhl z něj džínsy a triko.

„Je skoro půlnoc.“ Lena se podívala na budík vedle postele. „Vlastně je po půlnoci.“

„Nechce se mi spát.“ Jared se rychle oblékl a zastrčil si mobil do zadní kapsy kalhot. „Budu potichu.“

„Ty potřebuješ na stloukání skříněk mobil?“

„Je skoro vybitý.“

„Jarede…“

„Nebude mi to trvat dlouho.“ Zase se na ni neupřímně usmál. „To je to nejmenší, co můžu udělat, ne?“

Lena jeho úsměv opětovala a jakoby v přípitku zvedla sklenici.

Jared neodešel. „Měla by ses osprchovat, než padneš do postele.“

Přikývla, ale nedokázala od něho odtrhnout oči. Dívala se, jak mu triko těsně obepíná hruď a jsou mu pod ním vidět břišní svaly. Vodka ji příjemně naladila a Lena se konečně začala uvolňovat. Něco na Jaredově držení těla rázem vyvolalo staré vzpomínky. Lena se v duchu zatoulala na místo, na něž obvykle záměrně nemyslela – do maloměsta, kde žila předtím, než se s Jaredem odstěhovala do Maconu, kde se z ní teprve stala policistka.

Když žila v Grantově okresu, Jaredův otec ji naučil všemu, co ve své profesi potřebovala umět. Vlastně skoro všemu. Lena měla pocit, že finty, jež se naučila po jeho smrti, by náčelníka Jeffreye Tollivera pořádně rozzuřily. I když často zašel za únosnou mez, Leně dal vždycky řádně za vyučenou, když se k ní jenom přiblížila.

„Lee?“ ozval se Jared. Měl Jeffreyovy oči a stejně jako on ukláněl hlavu na stranu, když čekal, až mu odpoví.

Lena dopila, i když se jí točila hlava. „Miluju tě.“

Teď se překvapeně zasmál Jared.

„Neřekneš mi, že mě taky miluješ?“ zeptala se Lena.

„Mám?“

Lena neodpověděla.

Jared si rezignovaně povzdechl a přistoupil k ní. Měla na sobě jenom podprsenku a kalhotky, ale on ji políbil na čelo, jako by byla jeho sestra. „Neusni v té sprše.“

Lena se dívala, jak odchází. V poslední době hodně často nosil stejné špinavé triko. Na zádech a ramenou měl žluté skvrny od barvy, kterou se umazal, když před třemi týdny začal předělávat volný pokoj.

Lena mu říkala, ať s malováním počká několik týdnů. Nejdřív potřeboval dodělat minimálně dalších deset věcí v domě, a především to nosilo smůlu.

Jared ji nikdy neposlechl.

Ona jeho samozřejmě také ne.

Láhev vodky si vzala s sebou do koupelny. Prázdnou skleničku postavila na nádržku záchodu, zaklonila hlavu a pila rovnou z láhve. Nejspíš to nebylo rozumné, protože hned po příchodu domů si vzala prášky na bolest. Lena si však v tu chvíli moc chytrá nepřipadala. Toužila na všechno zapomenout. Chtěla, aby jí prášky a alkohol všechno vymazaly z mysli – všechno, co se dělo před zátahem, v jeho průběhu a po něm. Potřebovala se toho všeho zbavit, aby si mohla lehnout a dívat se do tmy místo na blikající němý film, který ji posledních šest dnů pronásledoval.

Postavila láhev na nádržku záchodu a neohrabanými prsty si připevnila vlasy sponkou na temeni. Zadívala se na sebe do zrcadla. Pod očima uviděla tmavé kruhy, které neměly nic společného s modřinou. Přitiskla prsty na stříbřitou skleněnou plochu. Na obličeji jí začínalo být vidět, co všechno ztratila.

Počet těl, která za sebou zanechala.

Podívala se na podlahu. Aniž by si to uvědomila, přitiskla si dlaň na ploché břicho. Ještě nedávno, před devíti dny, se jí začínalo zakulacovat a byly jí těsné kalhoty. Bolela ji prsa a Jared se jí neustále dotýkal. Lena se občas probudila a zjistila, že jí na břiše leží jeho ruka, jako by se domáhal toho, co stvořil. Života, který s ní počal.

Ten život však nezůstal tam, kde měl. Jaredova ruka nedokázala zabránit trýznivé bolesti, která Lenu jednou v noci vytrhla z hlubokého spánku. Jeho slova ji nedokázala ukonejšit, když jí z těla proudila krev. V koupelně, pak v nemocnici a cestou domů. Po rudém přílivu zůstala jenom smrt.

Pokaždé, když prošla kolem toho zatraceného pokoje s jasně žlutými stěnami, se celá roztřásla nenávistí k manželovi.

Zadívala se na strop. Chvíli zadržovala dech a pak tiše vydechla, jako by vypustila nějaké temné tajemství. Dneska na ni všechno dolehlo. Ztráta, zármutek. Vodka a prášky nepomáhaly. Nedokázaly jí přinést dostatečnou úlevu.

Hledala uzávěr láhve, ale nemohla ho najít. Otevřela dveře. Ložnice byla prázdná. Jaredovo oblečení leželo na zemi, přesně tam, kam ho nechal dopadnout, když si ho svlékl. Lena zvedla jeho košili. Ucítila výfukové plyny, pot a mastnotu, jež se v látce za celý den strávený na motorce nahromadily. V zadní kapse kalhot zůstala peněženka. Vyndala ji a položila ji na noční stolek. Přední kapsy byly plné. Našla v nich hrst drobných a malou krabičku s pomádou na rty. Pár dvacetidolarovek, řidičský průkaz a tři kreditní karty – všechno přepásané zelenou gumičkou. Malý váček z černého sametu, v němž Jared schovával snubní prsten.

Lena strčila do váčku prst a vytáhla z něj zlatý kroužek. Jared ho přestal nosit do práce poté, co se jeden jeho kolega vyboural na motorce. Muži se na kloubu prstu zachytil snubní prsten a úplně mu serval kůži. Lena potom Jareda přiměla ke slibu, že nebude prsten nosit na motorku. Černý váček znamenal kompromis. Říkala mu, ať ten kousek zlata nechá doma, ale manžel byl romantik a nelíbila se mu představa, že by ho neměl mít na ruce. V tom předčil všechny ženy, s nimiž se kdy Lena setkala.

Teď si říkala, že ho s sebou nejspíš nosí ze zvyku.

Vrátila šperk do váčku a otevřela Jaredovu peněženku. Dala mu ji v prvním roce jejich vztahu a on ji stále nosil, i když nikdy předtím peněženku nepoužíval. V podstatě mu sloužila jenom jako přenosné fotoalbum. Lena prošla mnoho momentek, které Jared vyfotil během posledních pěti let. Na jedné seděla před domem v den, kdy se do něj nastěhovali. Na další jela na jeho motorce. Následovala společná fota z Disney Worldu, z baseballového zápasu Braves, z play-off Atletického svazu jihovýchodních univerzit a z národního šampionátu v Arizoně.

Zastavila se u fotografie ze svatby, která se konala v budově atlantského soudu. Lena stála mezi svým strýcem Hankem a Jaredem. Vedle Jareda byla jeho matka, otčím, sestra, babička s dědečkem, dva bratranci a učitelka ze základní školy, která se stýkala s jeho rodinou.

Všichni se oblékli slavnostně, kromě Leny, která měla tmavě modrý kalhotový kostým, jejž obvykle nosila do práce. Rozpuštěné vlasy jí v hnědých kudrnách splývaly na ramena. Nalíčit se nechala v parfumerii v obchodním domě Macy’s od transsexuála, který neustále mlel o barvě její pleti. Alespoň někdo Lenu toho dne ocenil. Kyselý výraz Jaredovy matky vysvětloval, proč ženich nechtěl oficiálnější obřad. Právě teď se kdesi v Alabamě Darnell Longová jistě modlí, aby její syn přišel k rozumu a rozvedl se s tou mrchou, kterou si vzal.

Lena někdy uvažovala, zda s Jaredem zůstává čistě proto, aby tu ženskou naštvala.

Při pohledu na další snímek se jí roztřásla kolena.

Posadila se na postel.

Tuhle fotku už mnohokrát viděla, ale ne v Jaredově peněžence. Pocházela z krabice od bot, již Lena schovávala ve skříni. Bylo na ní Lenino dvojče, sestra Sibyl. Lenu bodl osten žárlivosti, ale pak se musela zasmát. Jared se očividně domníval, že na snímku je ona. Sibyl vůbec neznal. Když vstoupil do Lenina života, její sestra byla deset let po smrti.

Smích se změnil ve vzlyk a Lena si přikryla ústa dlaní. Když zjistila, že je těhotná, ze všech nejdřív si vzpomněla na Sibyl. V krátkém okamžiku štěstí vzala telefon, aby sestře zavolala.

Vtom jí pocit ztráty sevřel hrudník a nemohla dýchat.

Opatrně si otřela oči a podívala se na fotografii. Chápala, proč si ji Jared vybral. Sibyl seděla v parku na dece. Měla otevřená ústa a hlavu zakloněnou. Smála se na celé kolo. Lena se takhle šťastně chovala jen výjimečně. Na Sibyl byly dobře patrné geny jejich mexické babičky. Kůži měla opálenou do bronzova a kudrnaté hnědé vlasy si rozpustila, stejně jako Lena dneska. Scházely jí Leniny světlé pramínky a vůbec neměla šedé vlasy jako ona.

Jak by Sibyl vypadala dnes? Tuhle otázku si Lena za ty roky položila nesčetněkrát. O tomhle nejspíš uvažovali všichni lidé, jimž zemřelo dvojče. Sibyl scházely Leniny tvrdé, ostré rysy. Vždycky měla mírný a vnímavý výraz, jenž lidi přitahoval, místo aby je odpuzoval. Jenom hlupák by si je mohl splést.

„Lee?“

Zvedla hlavu a podívala se na Jareda, jako by bylo naprosto normální ve spodním prádle ronit slzy nad jeho peněženkou. Znovu stál ve dveřích, jenom kousek od prahu.

„Kdo ti volal na mobil?“ zeptala se ho.

„Nějaké skryté číslo.“ Jared si zahákl palce do opasku s nářadím a opřel se o zárubeň dveří. „Není ti nic?“

„Já… no…“ Hlas se jí zadrhl. „Jsem unavená.“

Naposledy se podívala na Sibyl a zavřela peněženku.

Po tvářích jí stékaly proudy slz. Zaťala zuby a pokoušela se udržet emoce na uzdě. I když se snažila sebevíc, pořád se draly na povrch. Svíralo se jí hrdlo a měla pocit, jako by jí hrudník svírala železná obruč.

„Lee?“ Jared dál zůstával ve dveřích.

Lena zavrtěla hlavou. Měl by odejít. Nedokázala se na něho podívat, nemohla dovolit, aby ji takhle viděl. Věděla, že čeká právě na to, až se složí. Očekává to.

Chce to.

Potom se v jejím nitru cosi zlomilo a z hrdla jí vyšel další vzlyk, hluboký a smutný. Lena se už nedokázala bránit, nemohla ho od sebe pořád odstrkovat. Nepřiměla Jareda, aby k ní přišel. Rychle přešla přes místnost, objala ho kolem ramen a přitiskla obličej na jeho hrudník.

„Leno…“

Políbila ho. Rukama mu přejela po tváři a dotkla se jeho krku. Jared nejprve odolával, ale bylo mu šestadvacet a poslední týden spal na pohovce v obývacím pokoji. Netrvalo dlouho a zareagoval. Mozolnatýma rukama přejel Leně po nahých zádech, přitiskl ji k sobě pevněji a opětoval její polibek.

Pak sebou prudce trhl dozadu.

Leně do úst vstříkla krev.

Za chviličku zaslechla výstřel a Jared se jí zhroutil do náruče.

Byl příliš těžký. Lena se zapotácela, upadla na zem a strhla ho s sebou. Ležel na ní a celou vahou ji tiskl k podlaze, takže se nemohla pohnout. Pokusila se ho odstrčit, ale ozval se další výstřel. Jaredovým tělem projela křeč. Trochu se nadzvedl a pak znovu dopadl na Lenu.

Zaslechla kvílivé lkaní. Vycházelo z jejích vlastních úst. Vyškrábala se zpod Jareda a popadla ho za triko, aby ho odtáhla mimo palbu. Podařilo se jí trochu s ním pohnout, ale opasek s nářadím se mu zachytil za koberec.

„Ne, to ne,“ zajíkla se Lena a pak si rukama zakryla ústa, aby ji nebylo slyšet. Přitiskla se zády ke zdi a snažila se potlačit nával hysterie. Vodka a prášky začaly účinkovat. V krku ji pálily zvratky a nejradši by se rozkřičela. Potřebovala si zařvat.

Jenomže to nešlo.

Jared se nehýbal a Leně v uších stále zněla rána z brokovnice. Broky se rozlétly a pronikly Jaredovi do zad a do hlavy. Zaschlá žlutá barva na jeho triku se zbarvila jasně červenými kruhy. Při pádu si do boku vrazil šroubovák, který měl na opasku, a pod tělem se mu tvořila kaluž krve. Lena se dotkla jeho nohy a nahmatala štíhlý lýtkový sval.

„Jarede?“ zašeptala. „Jarede?“

Měl zavřené oči a mezi rty se mu dělaly krvavé bublinky. Ruce se mu chvěly. Lena viděla, že má na prsteníku světlý proužek od snubního prstenu, i když jí slíbil, že ho bude sundávat.

Sáhla po jeho ruce, ale pak se stáhla.

Zaslechla kroky.

Střelec šel chodbou. Pomalu a metodicky. Na nohou měl těžké boty. Slyšela, jak jeho kroky duní na prkenné podlaze – nejprve dřevěný podpatek a pak měkčí špička.

Jeden krok.

Druhý.

Ticho.

Střelec prudce odhrnul sprchový závěs v koupelně, do níž se vcházelo z chodby.

Lena se rychle rozhlédla po ložnici. Pistole měli zamčené v sejfu a její mobil ležel na opačném konci místnosti. Pevnou linku neměli. Na okno bylo zvenku příliš dobře vidět. Koupelna představovala smrtící past.

Kde má Jared mobil?

Rukou mu přejela nahoru po noze a prohledala mu kapsy. Všechny byly úplně prázdné.

Na chodbě se znovu ozvaly kroky, jejichž zvuk připomínal praskání větví.

A pak – nic.

Střelec se zastavil u dveří prvního pokoje. Našel tam dva psací stoly a krabice se spisy ze starých případů. Jared vždycky nechával otevřený šatník. Střelec do něj z chodby viděl.

Odkašlal si a plivl na zem.

Chtěl, aby Lena věděla, že přichází.

Přitiskla se zády ke stěně a přinutila se vstát. Nehodlala zemřít vsedě. Chtěla stát a bojovat o svůj a manželův život.

Kroky se opět zastavily. Střelec zkoumal další pokoj. Místnost s jasně žlutými stěnami. Dveře šatníku ležely na dvou kozách, aby na ně Jared mohl namalovat balónky. Z chodby bylo vidět tenké čáry tužkou, jíž si je předkreslil. Také odtud bylo vidět přímo do prázdného šatníku.

Střelec pokračoval po chodbě.

Lena natáhla roztřesenou ruku k Jaredovi. Kladivo na opasku měl napůl vytažené z kovového úchytu. Lena ho z něj vystrčila úplně a sevřela v ruce topůrko. Připadalo jí teplé, ba skoro horké na dotek.

Jared zamrkal a otevřel oči. Sledoval, jak Lena vstala a znovu se zády přitiskla ke zdi. Měl skelný pohled a cítil prudkou bolest. Lena ji vnímala také. Jared pohnul rty, ale Lena si položila prst na ústa na znamení, že má zůstat zticha a předstírat, že je mrtvý, aby na něho útočník znovu nevystřelil.

Kroky se zastavily kousek ode dveří ložnice. Možná metr a půl. Do místnosti nejprve dopadl mužův stín a Jaredovo tělo se z poloviny ocitlo ve tmě.

Lena otočila kladivo, takže jí jeho špička mířila od těla. Zaslechla cvaknutí opakovací pušky, které na ni dokonale zaúčinkovalo. Musela přitisknout kolena k sobě, aby neupadla na zem.

Střelec se zastavil. Jeho stín se trochu zachvěl, ale k ložnici se nepřiblížil.

Lena strnula a počítala sekundy. Jedna, dvě, tři. Muž nevstoupil do místnosti. Zůstával stát na chodbě.

Pokusila se uvažovat jako on a přijít na to, co se mu honí hlavou. Dva policajti. Žádný nepoužil zbraň. Jeden leží na podlaze. Druhý se ani nepohnul, nevystřelil, nevykřikl ani nevyskočil z okna, aby zaútočil.

Lena v nastalém tichu špicovala uši. Oba vyčkávali.

Střelec konečně udělal krátký, opatrný krok vpřed a po něm ještě jeden. Lena spatřila ústí hlavně pušky. Byla čerstvě, hrubě upilovaná. Nastalo ticho, v němž se střelec otočil na stranu. Lena uviděla potetovanou ruku, která podpírala hlaveň. Mezi palcem a ukazovákem se skvěla černá lebka se zkříženými hnáty.

Poslední opatrný krok.

Lena oběma rukama sevřela kladivo a udeřila jím muže do obličeje.

Hrot kladiva se mu zasekl do očního důlku. Když se mu ostrá ocel zavrtala do lebky, ozvalo se křupnutí kosti. Z pušky vyšla rána a náboj proděravěl stěnu. Lena se pokusila vytáhnout kladivo z rány, aby mohla zasadit další úder, ale hrot se v lebce zaklesl. Muž se zapotácel a snažil se zachytit dveří. Prsty sevřel Lenino zápěstí. Z oka mu prýštila krev, stékala mu do úst a po krku.

Tehdy Lena zpozorovala druhého muže. Běžel chodbou s pětiranným revolverem Smith&Wesson v ruce. Lena trhla kladivem a přitáhla si střelce před sebe jako štít. Ozvaly se tři rychlé výstřely a všechny zasáhly zraněného muže. Lena ho od sebe prudce odstrčila, takže dopadl na druhého útočníka. Oba muži zavrávorali a revolver přeletěl přes podlahu.

Lena popadla pušku. Stiskla spoušť, ale nábojnice byla uvnitř vzpříčená. Pokusila se pohnout závěrem a vyprázdnit komoru, zatímco druhý muž pomalu vstal. Vrhl se po ní, ale stačil jenom prsty zavadit o hlaveň zbraně. Dopadl na jedno koleno.

Jared ho chytil za kotník a pevně ho držel, až se mu námahou třásla ruka. Muž se zaklonil, rozmáchl se pěstí a chystal se ho uhodit do spánku.

Lena si rychle přehodila pušku v ruce, popadla ji za hlaveň a pažbou udeřila muže do hlavy. Praskla mu čelist, z úst mu vystříkla krev a vyletěly zuby. Dopadl na zem.

„Jarede!“ vykřikla Lena a klekla si vedle manžela. „Jarede!“

Zasténal. Z úst mu kapala krev. Zvedl k ní prázdné, nevidoucí oči.

„Už je dobře,“ chlácholila ho. „Už je dobře.“

Zakašlal. Zachvěl se a pak se celý prudce roztřásl.

„Jarede!“ vykřikla znovu Lena. „Jarede!“ Do očí jí vstoupily slzy, takže viděla rozmazaně. Vzala jeho hlavu do dlaní. „Podívej se na mě,“ zaprosila. „Jenom se na mě podívej.“

Koutkem oka zahlédla pohyb. Druhý muž se blížil k posteli a pokoušel se dosáhnout na revolver. Tělo měl zpola ochrnuté a v pohybu si pomáhal jednou rukou. Připomínal přizabitého švába, za nímž se táhne krvavá stopa.

Leně se zastavilo srdce v hrudi. Něco se stalo, najednou tu byl jiný vzduch. Svět se přestal točit.

Podívala se na manžela.

Jared úplně znehybněl a z očí mu zbyly uzounké škvírky. Dotkla se jeho tváře, jeho úst. Ruka se jí třásla tak, že mu konečky prstů zabubnovala na kůži.

Sibyl. Jeffrey. Dítě.

Jejich dítě.

Lena vstala.

Pohybovala se jako stroj. První muž měl v obličeji stále zaseknuté kladivo. Lena zapřela nohu o jeho čelo, oběma rukama sevřela topůrko a vyprostila nástroj z rány.

Šváb se dál sunul k posteli a stále víc se k ní přibližoval. Lena si dala na čas, dokud se nedostal až téměř ke zbrani. Pak mu klekla na záda a ucítila, jak mu pod její vahou praskají žebra. Z úst mu vypadly vyražené zuby.

Lena zvedla kladivo nad hlavu a udeřila muže do páteře, až to ruplo. Zařval, rozhodil ruce a celý sebou škubl. Lena se nevzdávala a soustředěně pokračovala. Byla celá napjatá zuřivostí. Zvedla kladivo vysoko nad hlavu a namířila na jeho zátylek, když vtom se najednou všechno zastavilo.

Kladivo se ani nepohnulo. Zůstalo viset ve vzduchu.

Lena se ohlédla a spatřila třetího muže. Byl vysoký, štíhlý a měl silné ruce, které Leně zabránily v uštědření smrtící rány.

Byla natolik šokovaná, že nedokázala zareagovat. Toho muže znala. Velmi dobře věděla, kdo to je.

Byl oblečený jako motorkář. Na hlavě měl šátek a od koženého opasku mu visel řetěz. Přitiskl si prst na ústa, stejně jako to ona před chvílí udělala Jaredovi. V očích mu četla varování a upřímný strach.

Lena se pozvolna probrala. Nejprve zase začala slyšet – vnímala svůj vlastní namáhavý, sípavý dech. Potom ucítila bolest, která jí vystřelovala z napjatých svalů a kterou cítila na dlaních spálených od horké hlavně pušky. Do nosu jí zavanul štiplavý zápach smrti. Pod ním zachytila vůni silnice, povědomý odér výfukového plynu, oleje a potu, jejž s sebou každý večer přinášel domů Jared.

Jared.

Triko měl na zádech nasáklé krví. Lepilo se mu na kůži. Zaschlé žluté skvrny zčernaly a dostaly stejnou barvu jako jeho vlasy. Ztmavly krví.

Lena úplně ochabla. Přešla ji chuť bojovat. Svěsila ruku s kladivem a nechala nástroj dopadnout na zem.

Vzduch proťalo kvílení sirén. Dvou, tří, víc, než dokázala napočítat.

Odněkud zvenku zavolal chraplavý hlas: „Kde jsi, vole?“

Sirény zněly hlasitěji. Přibližovaly se.

Will Trent se na Lenu naposledy podíval a vyšel z místnosti.

2. kapitola

ČTVRTEK

Atlanta, Georgie

O nemocničních výtazích se všeobecně vědělo, že nejsou spolehlivé, ale doktorka Sára Lintonová měla pocit, že ty v atlantské Gradyho nemocnici jsou obzvlášť mizerné. Přesto jako gambler u herního automatu stiskla přivolávací tlačítko pokaždé, když jí připadalo, že by se dveře výtahu mohly otevřít.

„No tak pojeď,“ zabručela a upřeně sledovala čísla nade dveřmi. Očima je popoháněla k sedmičce. Čekala s rukama zastrčenýma do kapes bílého pláště a dívala se, jak digitální displej ukazuje desítku, devítku a pak zůstává na osmičce.

Několikrát zadupala a podívala se na hodinky. Potom s hrůzou zjistila, že k ní kluše Oliver Gittings.

Jako pediatr pracující na pohotovosti v Gradyho nemocnici měla na starost několik studentů, kteří se navzdory důkazům o pravém opaku domnívali, že se jednoho dne stanou lékaři. Nejúmornější byly noční služby. Těmhle studentům za měsíčního svitu kdovíproč úplně změkly už tak malé mozečky.

Pro Sáru často zůstávalo záhadou, jak se někteří z nich dokážou obléct, natož chodit na medicínu.

Oliver Gittings patřil k lepším případům. Nebo spíš k horším? Za posledních osmnáct hodin se zvládl polít vzorkem moči a omylem si přišil sterilní obvaz k rukávu pláště. Sára alespoň doufala, že to bylo omylem.

„Doktorko Lintonová!“ zavolal na ni.

„Tudy,“ řekla mu Sára. Čekání na výtah vzdala a vyrazila ke schodišti.

„Jsem rád, že jsem vás našel.“ Oliver za ní běžel jako nadšené štěně. „Objevil se zajímavý případ.“

Oliver všechny své případy považoval za zajímavé. „Povězte mi to nejdůležitější,“ vybídla ho Sára.

„Je to šestiletá holčička,“ začal a dvakrát zatáhl za dveře, než mu došlo, že se otevírají na druhou stranu. „Její máma tvrdí, že ji dcera probudila uprostřed noci a chtěla napít. Šly spolu po schodech a holčička upadla. Máma ji chytila za ruku, až jí v ní křuplo. Holčička začala řvát a máma sem s ní hned přijela.“

Sára sestupovala ze schodů jako první. „Je na rentgenu vidět spirálová zlomenina?“

„Ano. Holčička měla tady na paži modřinu…“

Sára se ohlédla, aby se podívala, kam medik ukazuje. „Takže máte podezření na týrání. Nařídil jste rentgen celé kostry?“

„Ano, ale na radiologii mají plno a mně končí služba. Říkal jsem si, že zavolám na sociálku, aby se věci hnuly.“

Sára se zastavila. „Vy chcete to dítě strčit do dětského domova?“ zeptala se.

Oliver pokrčil rameny, jako by o nic nešlo. „Holčička je moc tichá a její máma je podrážděná. Pořád chce jenom vědět, kdy budou moct jít domů.“

„Jak dlouho tu jsou?“

„Nevím. Myslím, že ji přijali kolem jedné.“

Sára se podívala na hodinky. „Je za dvě minuty šest ráno. Strávily tu celou noc. Na jejich místě byste taky chtěl domů. Co máte dalšího?“

Oliver se vůbec poprvé zatvářil nejistě. „No, ta zlomenina…“

Sára pokračovala po schodech. „Žádná specifická zlomenina u týraných dětí neexistuje. Když zavoláte sociálku, stane se z toho právní záležitost. Jestli matka dceru týrá, je potřeba zajistit, aby jí to neprošlo. Je potřeba mít pádné důkazy. Vypadá to, že se holčička matky bojí? Dívá se vám zpříma do očí a odpovídá na otázky? Má nějaké další modřiny? Je opožděná ve vývoji? Má problémy udržet moč? Byla už někdy na pohotovosti? Jak se jinak chová?“ Oliver jí hned neodpověděl. „Je zdravá? Dobře živená?“ pokračovala Sára.

„Ano, ale…“

„Mlčte.“ Nehodlala s ním diskutovat. Znovu se podívala na hodinky. „Službu po mně přebírá doktor Connor, ale máte na mě všechna telefonní čísla. Nařiďte rentgen celé kostry, abychom zjistili, jestli měla někdy v minulosti něco zlomeného nebo naštípnutého. Upozorněte ostrahu, aby hlídala její mámu. Obvolejte ostatní pohotovosti a zjistěte, jestli na některé holčičku ošetřovali.“ Sára zmírnila tón ve snaze dát mu najevo, že ho něco učí a nechce ho trestat. „Na týrání dětí se z pětašedesáti procent přijde na pohotovosti, Olivere. Jestli se chcete věnovat pediatrii, budete se s tím setkávat každý týden. Netvrdím, že nemáte pravdu. Jenom říkám, že nejdřív musíte znát všechna fakta a teprve pak smíte obrátit život toho dítěte a jeho matky naruby.“

„Ano.“ Šel dolů po schodech s rukama zastrčenýma hluboko do kapes pláště.

Sára chvíli počkala. Věděla, že Oliverovo ego je dost křehké i bez jejích poznámek. Posadila se na spodní schod a podívala se na služební chytrý telefon. Když procházela administrativní záležitosti, které jí zaneřádily e-mailovou schránku, málem obrátila oči v sloup. Schůzky, konference, zamítnuté žádanky o péči. Nové postupy při vyplňování žádanek, při návštěvách konferencí a plánování schůzek.

Sáhla do druhé kapsy a vyměnila služební telefon za svůj soukromý mobil. Tam byla situace mnohem lepší. Otec jí poslal potrhlý vtip o šnecích, který slyšel v restauraci. Od matky přišel recept, který Sára nikdy nevyzkouší. Od sestry dostala dlouhý e-mail s fotografií neteře. Sára ho označila jako nepřečtený a uložila ho na později. Další e-mail jí poslal její přítel. Před hodinou od něho dostala fotografii jeho snídaně, která sestávala ze šesti čokoládových minikoblih, slaného muffinu s vajíčkem a sýrem a velké koly.

Sára nevěděla, kdo z nich dřív dostane infarkt.

Otevřely se dveře a na schodiště vystrčil hlavu doktor Felix Connor. Podezíravě se na Sáru podíval. „Jak to, že se tváříš tak šťastně?“

„Protože můžu konečně jít domů, když jsi už dorazil.“

„Dej mi jenom minutku. Musím si dojít na záchod.“

Sára strčila telefon zpátky do kapsy a vstala. Oliver nebyl jediný, kdo odsud chtěl vypadnout. Sára měla několik dní v řadě noční službu, protože v nemocnici řádila střevní chřipka. Začínala mít pocit, že ji osud trestá za to, že je zdravá.

Domov, spánek, ticho. Cestou přes pohotovost si plánovala, co bude dělat. Díky šílené pracovní době ji čekaly čtyři dny volna. Třeba si přečte nějakou knížku nebo se půjde proběhnout se psy. Připomene svému příteli, proč jsou spolu.

Při té poslední myšlence roztáhla ústa v širokém úsměvu. Několik lidí se na ni zvědavě podívalo. Jen málokdo se radoval z toho, že se ocitl v Gradyho nemocnici, která byla jediným zařízením financovaným z veřejných peněz, jež v Atlantě zbylo. Zaměstnanci měli tendenci chovat se drsně jako váleční veteráni. Jestliže práce lékaře představovala boj vedený z nevýhodného postavení, pracovat v Gradyho nemocnici se rovnalo bitvě o Guadalcanal. Na denním pořádku tu byly problémy jako pobodání, bití, otravy, znásilnění, postřelení, vraždy a předávkování drogami.

A to byla pouze pediatrie.

Sára se zastavila u počítače na sesterně a otevřela soubor s rentgenovým snímkem Oliverovy pacientky. Bylo na něm jasně vidět, kde došlo k rotaci pravé pažní kosti. Buď její matka mluvila pravdu o tom, co se stalo na schodech, anebo si dokázala vymyslet uvěřitelnou lež.

Sára zvedla hlavu a přelétla očima po otevřeném prostoru plném stálých zákazníků. Několik opilců tu vyspávalo opici. Ležel tam feťák, který pokaždé, když ho zavřeli, vyhrožoval, že se zabije. Společnost jim dělala postarší bezdomovkyně, jež patřila do psychiatrické léčebny, ale uměla obalamutit systém, takže mohla zůstat na ulici. Oliverova holčička spala schoulená na posledních pojízdných nosítkách. Její matka seděla na židli vedle ní. Také spala, ale ruku měla propletenou s dceřinou. Ještě nezpozorovala ochrankáře, jenž postával opodál.

Sára nikoli poprvé zalitovala, že příroda nevytvořila systém, který by zbytek světa upozorňoval na tyrany dětí. Šarlatové písmeno, znamení šelmy. Symbol, podle něhož by slušní lidé poznali, že těmhle zrůdám se nedá věřit.

Sára ještě před několika lety žila v malém městě čtyři hodiny jižně od Atlanty. Pracovala jako okresní pediatr a soudní lékařka. Její otec rád žertoval, že ve svých dvou zaměstnáních vidí, kde začíná a končí život. Měl pravdu, ale Sára se až příliš často stávala svědkem hrozných věcí, jichž se lidé dopouštěli na dětech. Viděla rentgenové snímky opakovaně zlámaných kostí. Zubařské záznamy, které odhalovaly zanedbáním zkažené zuby. Kůži navždycky poznamenanou popáleninami a stopami bití.

Po přestěhování do Atlanty se dozvěděla další věci, protože chodila s mužem, který vyrostl v dětském domově. Sářin přítel nerad mluvil o svém dětství. Dotýkala se zahojených popálenin od cigaret na jeho hrudníku a líbala zubatou jizvu na horním rtu, který mu kdysi někdo roztrhl. Jenom si představovala hrůzy, jimiž musel projít.

Přesto se dítěti mohly stát mnohem horší věci. Systém státní péče měl mnoho nedostatků, ale neexistoval bezdůvodně.

„Přestaň se usmívat, prosím tě.“ Felix Connor si otřel ruce do papírové utěrky a kráčel k Sáře. „Pořád se nemůžu zbavit té chřipky.“

Sára nasadila veselý tón. „Lepší, když je člověku zle v práci než doma.“

„To říkáš svým pacientům?“

„Jenom miminům.“ Než se mohl Felix na něco vymluvit a odejít, Sára mu začala vyjmenovávat pacienty, o něž se musí postarat. Zrovna mu sdělovala poslední informace o dívce, kterou zmínil Oliver, když vzadu na krku ucítila teplo. Ohlédla se, protože měla pocit, že ji někdo sleduje. Když spatřila svého přítele, zarazila se.

Will Trent se opíral o stěnu. Měl na sobě tmavě šedý třídílný oblek, jenž dobře padl jeho štíhlé postavě. Ruce zastrčil do kapes. Plavé vlasy měl vlhké, kroutily se mu na krku a končily těsně nad límečkem.

Usmál se na ni.

Sára jeho úsměv opětovala a ucítila povědomé chvění v hrudníku. Willa znala skoro dva roky, seznámila se s ním právě tady v nemocnici. Poslední dobou se jejich vztah prohloubil. Silný cit, který k Willovi chovala, pro ni představoval hotový poklad. Sára před pěti lety ztratila manžela a předpokládala, že zbytek života stráví sama.

A pak poznala Willa.

„Felixi, já…,“ začala, ale když se rozhlédla, zjistila, že kolega zmizel.

Will se odlepil od stěny a přistoupil k ní. „Sluší ti to.“

Sára se jeho očividné lži zasmála. „Co tady děláš? Myslela jsem, že jsi v práci.“

„Brífink mám až za hodinu.“

„Máš čas na druhou snídani?“

Will pomalu zavrtěl hlavou.

„Aha.“ Sáře došlo, že se za ní nezastavil jen tak. „Co se stalo?“ zeptala se.

„Možná bychom mohli jít někam, kde budeme mít větší soukromí.“

Vedla ho k lékařskému pokoji. Jeho dveře byly vzdálené asi devět metrů a Sára měla dostatek času, aby si začala dělat pořádné starosti.

Will byl zvláštní agent Georgijského vyšetřovacího úřadu a posledních deset dnů pracoval v převleku. Nemohl nebo nechtěl Sáře povědět podrobnosti o svém úkolu, ale volal jí z neznámých čísel a objevoval se, když to nečekala. Nikdy netušila, odkud přišel ani kam jde. Pokaždé, když se ho na to zeptala, buď změnil téma hovoru, nebo si našel důvod k odchodu. Sára z toho byla většinou otrávená, ale někdy se taky obávala, že se stane něco zlého. Nebo že už se to stalo. Manžel, který jí zemřel, byl policista. Zavraždili ho ve službě a Sáru jeho ztráta málem zabila. Nesnesla představu, že by se totéž mohlo stát i Willovi.

„Počkej, otevřu je.“ Will natáhl ruku před Sáru a otevřel jí dveře. Lékařský pokoj byl naštěstí prázdný. Will počkal, až se Sára usadí u stolu, a pak odsunul židli naproti ní.

„Co se stalo?“ zopakovala.

Mlčky ji vzal za ruku a prsty jí přejížděl po dlani a vnitřní straně zápěstí. Sára jeho pohyby sledovala. Will se na své prsty také díval, sledoval je tmavě modrýma očima. Sáře naskočila husí kůže, když viděla, jak Will pozoruje své vlastní prsty, jimiž se jí dotýká.

Zarazila ho. Nepřála si, aby do místnosti vešel některý z jejích studentů a nachytal ji, jak přede jako kočka. Kromě toho už znala Willovu zdržovací taktiku.

Naklonila se nad stůl. „O co jde?“

Pousmál se. „Rozptýlení nefunguje?“

„Moc ne,“ přiznala.

Will se zhluboka nadechl a řekl: „Můj úkol se trochu zkomplikoval.“

Sára to očekávala, ale potřebovala informaci chvíli vstřebávat.

„Nemůžu ti říct proč, ale budu pracovat déle. Nezvládnu jezdit do Atlanty a vídat se s tebou tak často, jako doteď.“

Příliš nevěřila tomu, že jí Will nemůže povědět o své práci, ale nechtěla tu trochu času, kterou pro sebe měli, strávit otevíráním diskuze, která stejně nikam nevede.

„Dobře,“ poznamenala.

„Fajn.“ Znovu se podíval na jejich ruce. Sára sledovala jeho pohled. Z manžet košile mu vykukovala opálená zápěstí a ve vlasech se mu objevily světlejší pramínky. Willova současná aktivita vyžadovala pobyt na slunci.

„Přišel jsem ti říct,“ pokračoval, „že nechci, aby sis myslela, že jsem ti utekl. Nebo že jsem…“ Hlas mu odumřel. „Totiž to, co děláme.“ Zarazil se. „Co už nějakou dobu děláme…“

Sára čekala.

„Nechtěl jsem, abys moji nepřítomnost považovala za…“ Zdálo se, že hledá vhodná slova. „Nedostatek zájmu?“ Nepřestával se dívat na jejich ruce. „Protože já mám zájem. To jsem chtěl říct.“

Sára si prohlížela jeho temeno, z něhož mu vlasy vyrůstaly ve spirále. Jednoho dne nebude ochotná jeho útěky přijímat. Buď se jí Will svěří, nebo Sára bude muset zvážit své možnosti. Čím víc na to myslela, tím blíž se nacházela křižovatce, která se před ní rýsovala.

Přestala se tím zabývat.

Místo toho odpověděla: „Jenom mi slib, že budeš opatrný.“

Přikývl, ale Sára by se cítila lépe, kdyby to řekl nahlas. Připadala si v jejich vztahu trochu jako detektiv. Will jím byl profesně. GBI pro Georgii představovala totéž, co FBI pro Spojené státy. Pokud měl úřad pracovat na určitém případu, musel nejprve obdržet žádost od místní policie. Jedinou výjimku tvořil obchod s drogami a únosy dětí. Místní policejní stanice však o pomoc žádaly, pouze pokud si opravdu nevěděly rady.

Ať se na to Sára dívala, z jaké strany chtěla, zločin, kvůli němuž Will musel pracovat v převleku, byl velice nebezpečný a místní si s ním nedokázali poradit. Ještě horší bylo, že práce v utajení znamenala, že Willovi nekryje záda jeho partnerka. Ocitl se úplně sám a nejspíš ho obklopovali muži s násilnickou minulostí a různými závislostmi.

„Takže je všechno v pořádku?“ zeptal se Will.

Sára sevřela rty a přinutila se spolknout slova, která chtěla doopravdy říct. „Samozřejmě, že ano.“

„To je dobře.“ Opřel se a dával najevo takřka hmatatelnou úlevu. Sára již poněkolikáté uvažovala, jak se muž, jenž celou dospělost řeší hádanky, může v soukromí chovat tak omezeně.

„Jak dlouho to potrvá?“ zajímala se.

„Dva, možná tři týdny.“

Čekala, že jí řekne víc, ale Will jenom odvrátil zrak. Udělal to přirozeně, jako by odškrtával ze seznamu nenucených pohybů. Mrknout, podrbat se na bradě. Předstírat zájem o plakáty na stěně.

Sára se otočila a podívala se na plakáty, které tak najednou upoutaly jeho pozornost. Byly charakteristické pro nemocnici – některé varovaly před HIV, jiné před žloutenkou typu C. Na dalších se nacházel seriál o hygieně s neslušně počmáranou figurkou SpongeBoba v kalhotách.

Sára se otočila zpátky. Pasivně agresivní hry jí nikdy nešly. „Můžeme si aspoň přiznat, že se něco děje? Protože já to cítím, Wille. Tady jde o něco víc a já si myslím, že to přede mnou tajíš, protože nechceš, abych se o tebe bála.“

Muselo se mu přičíst k dobru, že neměl žádné falešné námitky. „Cítila by ses líp, kdybych ti to řekl?“

Přikývla.

„Aha.“

Sára se kousala do spodního rtu. Čekala něco víc, ale pak si vzpomněla, že v nemocnici nehodlá ztvrdnout do Vánoc. „To je všechno?“

Will pokrčil rameny.

Byla příliš unavená, aby se dál marně snažila něco z něho vypáčit. „Já se z tebe asi pominu.“

„V dobrém smyslu?“

Sevřela mu ruku. „Ne tak docela.“

Zasmál se, i když oba věděli, že Sára si nedělá legraci. „Slyšela jsi, že úřad Národní bezpečnosti zatkl SpongeBoba na letišti?“

„Wille.“

„Nedělám si legraci. Ráno to bylo v televizních novinách.“

Sára zasténala. „Pohoršování na veřejnosti?“

„To se rozumí. Hlavně ho ale přistihli, jak se snaží vnést moc velké množství tekutiny do letadla.“

Zavrtěla hlavou. „Hrůza.“

„Tvrdil, že to na něho někdo narafičil.“ Will se odmlčel, aby jeho slova měla správný účinek. „Ale je jasné, že ho jenom nikdo nepověsil ven uschnout.“

Sára nepřestávala vrtět hlavou. „Jak dlouho ti trvalo tohle vymyslet?“

Will se k ní naklonil a políbil ji. Nebylo to pouhé omluvné dotknutí rtů ani rychlý polibek na rozloučenou, ale něco delšího a mnohem významnějšího.

Sára si krátce pomyslela, že za dveřmi je celá pohotovost a každou chvíli může někdo vtrhnout dovnitř. Ale když ji Will začal líbat vášnivěji, rázem na všechno zapomněla. Přitiskl se k ní blíž a přitlačil ji zády na opěradlo židle. Sára cítila, že začíná mít lehkou hlavu.

„Chci ovocnou želatinu!“ vykřikl nějaký muž v čekárně.

Sára nadskočila a Will se posadil. Hřbetem ruky si otřel ústa.

„Promiň,“ omluvila se Sára, jako by byla za chování pacientů zodpovědná. Narovnala Willovi límeček a uhladila mu kravatu. Cítila, jak mu v krčních tepnách pulsuje krev. Její srdce tlouklo stejně rychle. „Opilci se začínají probouzet.“

„Já mám želatinu taky rád.“

„Wille…“

„Asi bych se měl vrátit do práce.“ Vstal a oprášil si kalhoty. „Nezapomeň, co jsem říkal, ano? Nikam neutíkám.“ Usmál se. „Tedy teď jedu pryč, ale co nejdřív se vrátím. Ano?“

Sára měla plnou hlavu věcí, které mu toužila říct. Chtěla, aby jí slíbil, že na sebe dá pozor. Potřebovala ujistit, že všechno dobře dopadne. Věděla, že takové sliby jsou přinejlepším nesmyslné, a především otravné. Když se policista ocitl pod palbou, poslední, na co chtěl myslet, bylo, zda s tím souhlasí jeho partnerka.

„Dobře,“ řekla nakonec.

Will se na ni usmál, ale Sára opět věděla, že něco není v pořádku. Viděla mu to na očích. Zračila se mu v nich váhavost a obava. Will jí jako obvykle nedopřál čas, aby se ho na to zeptala.

Když otevřel dveře a vyšel ven, zahlédla chodbu plnou lidí. Nastal ranní nápor pacientů. Kakofonie pípání monitorů a ostatních zařízení nabírala na síle. Na chodbě už stály vozíky s nemocnými. Opilec znovu zařval, že chce ovocnou želatinu, a další ho okřikl, ať drží hubu, a dodal, že by si ji také dal.

Sára si položila sepjaté ruce do klína a v duchu znovu procházela rozhovor s Willem. Co se jí ve skutečnosti pokoušel naznačit? Proč za ní přišel do nemocnice, když jí klidně mohl zavolat? Alespoň že přiznal, že se něco děje. Dokázal být zatraceně záhadný a Sára jen nerada přiznávala, že má často pocit, jako by ji převezl.

Prsty se dotkla svých rtů v místě, kde ji Will líbal. Proč za ní přišel? Líbal ji proto, aby na něho nezapomněla, zatímco bude pryč? Anebo si před odjezdem označuje své území?

Jenom jedna z těch možností byla lichotivá.

Sáře zazvonil telefon. Zalovila v kapse a snažila se přístroj nahmatat podle vibrací. Očekávala a doufala, že je to Will, ale na displeji se objevilo TALLADEGA CO, AL. V posledním týdnu jí volal z mnoha podivných míst, ale nikdy z Alabamy.

„Haló?“ řekla do telefonu.

Nedostala žádnou odpověď. Uslyšela jenom tiché šumění.

„Haló?“ zkusila to znovu. Opět zaslechla pouze šumění. Bylo hlasitější a připomínalo spíš zvířecí než elektronický zvuk.

„Haló?“ Sára chtěla telefonát ukončit, ale před očima se jí objevil nesmyslný obraz Willa ležícího na chodníku s tělem roztrženým na polovic. Vstala ze židle. „Wille?“

Do telefonu někdo vydechl.

„Haló?“ Sára otevřela dveře a vyběhla na chodbu, kde se málem srazila s jedním pacientem. Bylo to směšné. Willovi se nic nestalo. Vždyť před necelými dvěma minutami odešel. Sára na rtech ještě cítila jeho ústa.

„Haló?“ Přitiskla si telefon k uchu. „Kdo volá?“

„S-s-s-áro?“ ozval se sotva slyšitelný ženský hlas.

Sára si rukou zakryla oči a pocítila mocnou úlevu.

„Ano?“

„Tady… tady… Omlouvám se, já…“

„Nell?“ Sára si rychle všechno poskládala dohromady. Poznala hlas ženy, kterou na střední škole miloval její muž. Měl s Darnell Longovou dítě, ale jinak je nic moc nespojovalo.

„Nell?“ zopakovala. „Není ti něco?“

„Jde o Jareda!“ zakvílela žena. „Proboha živého!“

Sára se zády opřela o stěnu. Jared byl její nevlastní syn. Setkala se s ním však jenom několikrát. Stejně jako jeho otec pracoval u policie.

„Já ne…“ Nell se zadrhl hlas. „Měla jsem…“

„Prosím tě, Nell. Pověz mi, co…“

„Měla jsem tě poslechnout!“ vykřikla Darnell. „Zavinila jeho…, proboha…“

„Měla jsi mě poslechnout…“ Sára se zarazila. Věděla přesně, o kom Nell mluví.

O Leně Adamsové.

Sářin manžel Lenu jako čerstvou absolventku policejní akademie vycvičil, vzal ji pod svá křídla a povýšil ji na vyšetřovatelku.

Lena Adamsová se Jeffreyovi Tolliverovi za jeho důvěru odvděčila tak, že zavinila jeho smrt.

Nell popotáhla. „Proboha, Sáro. Prosím.“

„Nell,“ vysoukala ze sebe Sára přiškrceně. „Pověz mi, co se stalo.“

Darnell byla hysterická a nedokázala ze sebe vypravit nic rozumného. „Proč jen jsem tě neposlechla? Proč jsem to nezakázala? Proč jsem…“ Její slova se proměnila v srdcervoucí zaúpění.

Sára se přinutila nadechnout. Hrudník i ruce se jí chvěly a celé tělo jí vibrovalo hrůzou. „Prosím tě, Nell. Pověz mi, co se stalo.“

3. kapitola

Will Trent stál v kanceláři své nadřízené v nejvyšším patře Východní radnice, odkud byl výhled na město. Atlanta se právě probouzela a slunce se třpytilo mezi mrakodrapy. Řidiči BMW a audi, kteří přijížděli za prací, troubili. Před nákupním centrem pro kutily na druhé straně ulice stály desítky mužů. Will sledoval, jak tam staví jeden náklaďák za druhým a červeně jim svítí brzdová světla. Z okénka se pokaždé napřáhla ruka se dvěma, třemi, někdy i čtyřmi vztyčenými prsty a stejný počet mužů naskočil na korbu, aby se vydal za prací.

Will mohl také takhle dopadnout. Obyvatelům atlantského dětského domova s prací nikdo moc neradil. Když bylo Willovi osmnáct, dostal sto dolarů a mapu s vyznačenou cestou do nejbližšího útulku pro bezdomovce. Několik měsíců naskakoval a vyskakoval z náklaďáků. Pracoval na stavbě a kdekoli jinde, kde ho vzali. Měl ohromné štěstí, že se ho ujali správní lidé. Jinak by se nikdy nestal agentem GBI, neměl by vlastní domek ani auto a nežil by tak, jak žije.

Nepotkal by Sáru.

Otočil se od oken a rozhlédl se po kanceláři Amandy Wagnerové. Za patnáct let, co pro ni pracoval, se příliš nezměnila. Několikrát se přestěhovala, a když se postupně vypracovala na pozici zástupkyně ředitele GBI, elektronika v kanceláři dostala elegantnější ráz, ale výzdoba zůstala stejná. Na stěně visely tytéž fotografie. Pod monstrózním psacím stolem ležel stejný orientální koberec. Dokonce tu pořád stála tatáž rozvrzaná stará židle ze dřeva a kůže, která jako by vypadla z filmu ze čtyřicátých let.

Plochá televize představovala jeden z mála Amandiných ústupků moderní době. Will našel dálkové ovládání a prošel všechny atlantské zpravodajské kanály, aby zjistil, jestli začaly informovat o událostech včerejší noci v Maconu. Macon se nacházel necelé dvě hodiny cesty od Atlanty a byl poměrně významný. Žilo v něm přes sto padesát tisíc obyvatel a měl úspěšnou univerzitu. Ze zeměpisného hlediska ležel v srdci Georgie a představoval kompromis pro lidi, kterým Atlanta připadala příliš rušná a život na maloměstě příliš pomalý. Macon byl pro Georgii v mnoha ohledech typičtější než Atlanta. Vedle obchodů s haraburdím stála muzea. Uznávané státní technické školy stály kousek od drahých soukromých institucí, kde se vyučovaly teorie o vzniku světa. Turistická kancelář nabízela návštěvníkům prohlídku Afroamerického muzea Harriet Tubmanové i obrovský Hay House z období před občanskou válkou, který nechal postavit ministr financí Konfederace.

Atlantským zpravodajským kanálům Macon očividně příliš zajímavý nepřipadal. Will televizi vypnul a vrátil dálkové ovládání na Amandin psací stůl. Měl by si dávat pozor, co si přeje. Nejspíš bylo jen otázkou času, kdy všechny televizní kanály zaplaví krvavé detaily útoku na Jareda Longa. Atlantští producenti televizních zpráv o něm nejspíš zatím nevěděli. Někdy trvalo bolestně dlouho, než se člověk dozvěděl, že jeho život se nenávratně změnil.

Will zrovna seděl ve svém autě před Gradyho nemocnicí, když mu zavolala Sára. Dosud se mu nestalo, aby se mu někdo ozval, když potřeboval útěchu. Sára ji od něho však chtěla. Přihodilo se jí něco zlého, protože plakala. Musela se několikrát odmlčet, než mu dokázala povědět, co se stalo. Nemohla tušit, že Will o tom už ví a mohl by jí dokonce povědět další podrobnosti.

Někdo postřelil Jareda.

Jeho život visí na vlásku.

Nějak je do toho zapletená Lena.

Will nepřítomně zíral z předního okna a poslouchal, jak se Sára snaží vypravit ze sebe ty zprávy. V duchu před sebou viděl Lenu v maličké ložnici. Polonahou a celou od krve. V panice běžel chodbou a narážel do stěn. Připadalo mu, jako by sledoval zpomalený film. Viděl Lenu, jak s kolenem vraženým do zad toho chlapa vysoko nad hlavou třímá kladivo. Film se ještě víc zpomalil, když muži zasadila první ránu. Will měl pocit, že se chodba prodloužila. Jako by se snažil vyšplhat na horu písku. Přibližoval se, ale přesto se s každým krokem vzdaloval.

Sára o ničem z toho samozřejmě nevěděla. Měla informace pouze o tom, že Jareda někdo postřelil a že Lena Adamsová jenom přihlížela, když kdosi zaútočil na dalšího dobrého člověka. Před pěti lety se to stalo Sářinu manželovi a teď jeho synovi.

Sára nepřeháněla, když se obávala, že totéž by se mohlo stát i Willovi.

Frustrující bylo, že Will jí dnes ráno šel do nemocnice přiznat barvu. Chystal se jí povědět, že o své práci v převleku lhal, protože nechtěl, aby se o něho bála. Že musel lhát o tom, kde pracuje, aby na to nepřišla, a pak ve lhaní pokračoval, dokud si neuvědomil, že jednodušší by bylo od samého začátku mluvit pravdu.

Ale potom ji viděl stát na sesterně a ztratil nervy. Nemohl dýchat. To nebylo nic nového. Poslední dobou se mu zatajil dech pokaždé, když Sáru Lintonovou uviděl. Nemohlo to dobře působit na mozek. Chyběl mu kyslík. Nejspíš právě proto místo přiznání skončil na kolenou a líbal ji, jako by ji viděl naposledy v životě.

Což by se docela dobře mohlo stát. Will si bolestně uvědomoval, že situaci nemá příliš pevně v rukou.

Natož Sáru.

„Jdete pozdě,“ podotkla Amanda Wagnerová, když vešla do kanceláře s chytrým telefonem v ruce a cosi si prohlížela na displeji.

Will na její poznámku nereagoval. Řekla ji automaticky, používala ji místo pozdravu. „Před hodinou jsem vám poslal hlášení,“ upozornil ji.

„Četla jsem ho.“ Amanda začala pohybovat palci. Stála uprostřed místnosti a odpovídala na e-mail. Měla na sobě červený kostým se sukní těsně pod kolena a bílou halenku úhledně zastrčenou dovnitř. Šedé vlasy si jako obvykle upravila do účesu připomínajícího helmu. Nehty měla upravené a natřené lesklým bezbarvým lakem.

Vypadala odpočatě, i když Will věděl, že se v noci moc nevyspala. Jednala s náčelníkem maconské policie a s ředitelem GBI. Byla v kontaktu s jednotkou na ohledání místa činu a s patologem GBI. Volala do laboratoře GBI. Těm všem musela sdělit informace, někam je vyslat nebo jim dát příkazy. I přesto stihla Willovi třikrát zavolat ještě před východem slunce. Z klidného tónu jejího hlasu poznal, že si dělá starosti. Mluvila s ním, jako by píchl na kraji dálnice, ne vešel do krvavé lázně. Amanda si obvykle svým způsobem užívala, když mohla Willa trápit, ale včera v noci to bylo jiné.

A také rychlé.

„Takže.“ Dopsala e-mail a dala se do dalšího. „Dostal jste se do celkem pěkné kaše, Wilbure.“

Will si nebyl jistý, o které kaši Amanda mluví.

„Nemusím vám říkat, že už nestojíme na pevné zemi, ale v písku.“

„Ano, madam.“

„Nevím, co je to za chlapy, ale jsou schopni bez mrknutí oka zabít policajty.“

Amanda k němu zvedla oči. „Vy se pokud možno zabít nenechte, ano? Nemám trpělivost zaučovat nového člověka.“

„Ano, madam.“

Věnovala pozornost e-mailu. „Kde je Faith?“

Faith Mitchellová byla Willova partnerka. „Řekla jste, že se sejdeme v půl osmé.“ Will se podíval na hodinky. „Má ještě šest minut.“

„To je báječné! Vy jste se naučil hodiny.“ Amanda dál četla e-mail. Přistoupila k psacímu stolu a posadila se na židli. Starý sedák vydal zvuk, jako když zachrochtá prase. „O té vaší půlnoční eskapádě jsem informovala ředitele. Tenhle případ ho velice zajímá.“

Will netušil, jak by měl zareagovat, a tak se posadil a čekal na další ránu. Nedávno musel přijmout skutečnost, že Amanda Wagnerová v jeho životě představuje jedinou osobu podobnou matce. Pokud ovšem správná matka své děti zavírá do lednice nebo je připoutá k zadnímu sedadlu v autě a to pak odtlačí do jezera.

Odložila telefon a sundala si brýle. „Máte něco na srdci?“

„Ne, madam.“

Amanda na něho nenaléhala, což bylo neobvyklé. Zapnula počítač a čekala, až naskočí. Will odhadoval, že její věk je někde mezi pětašedesáti a sedmdesáti roky, ale ve skutečnosti se nedal určit. Pořád byla v dobré formě a dokázala převézt i mnohem mladší muže – nebo přesněji řečeno muže Willova věku. Přesto když ji člověk pozoroval, jak se pokouší pracovat s myší, měl dojem, že se dívá na kočku, která se snaží do tlapky chytit oblázek.

Praštila myší o stůl a zamumlala: „Co je to s tím krámem?“

Will věděl, že nemá smysl nabízet jí pomoc. Očistil si koleno a vzpomněl si na Sáru. Nejspíš už seděla v autě a jela do Maconu. Cesta trvá asi hodinu a půl. Měl jí nabídnout, že ji tam odveze. Cestou jí mohl povědět nehezkou pravdu.

A Sára by mu pak dala na vybranou – buď půjde po svých do Atlanty, nebo do Maconu.

„Jste nějaký zadumaný,“ poznamenala Amanda.

Will se nad jejími slovy zamyslel. „Dumat se chodí na blata, pokud vím.“

„Chytrý.“ Amanda se opřela a věnovala Willovi veškerou pozornost. „Vy jste vloni vyšetřoval Lenu Adamsovou?“

„Před rokem a půl,“ opravil ji Will. „Faith mi pomáhala. Někdo pobodal Lenina parťáka. V podstatě vykrvácel na ulici. Potom zatkla podezřelého a ten umřel ve vazbě.“

„Ohrožení z nedbalosti, zanedbání povinnosti?“

„Ano,“ odpověděl Will. „Udělili jí důtku, ale o týden později odjela z Grantova okresu a začala pracovat u policie v Maconu. Její škraloup jim zřejmě nevadil.“

Amanda si hrála s nožičkou brýlí a promluvila měkčím hlasem. „Byla partnerkou Jeffreye Tollivera, když ho před – jak je to dlouho? – pěti, šesti lety zavraždili.“

Will se zadíval z okna. Cítil, jak se mu Amanda očima zabodává do tváře.

„Eric Clapton v jedné písničce zpívá o pravdě,“ řekla. „O tom, jak je všechno pomíjivé a že se člověk má podívat do svého srdce. A tak dále.“

Will si odkašlal. „Když si představím, že posloucháte Erika Claptona, je mi z toho dost úzko.“

Amanda si povzdechla a Will v jejím hlase zaslechl nádech smutku, jímž se nechtěl zabývat. „Jak tohle podle vás dopadne?“ zeptala se.

Ukázal na šedé mraky, které najednou zastínily slunce. „Myslím, že bude pršet.“

„Určitě přijde bouřka.“ Tón jejího hlasu se rychle změnil. „Ach, majorko Bransonová. Děkuju, že jste přijela.“

Will vstal. Do kanceláře vešla žena v tmavě modré policejní uniformě s hrudí ozdobenou stuhami a vyznamenáními. V ruce nesla koženou aktovku, která se zdála hodně těžká. Majorka byla malá a podsaditá a černé kudrnaté vlasy měla oholené na kratičkého ježka. Nad svou přítomností v kanceláři projevovala stejné nadšení jako Will.

Amanda je představila. „Zvláštní agente Trente, tohle je majorka Bransonová z policejního sboru v Maconu. Denise je naše spojka v případu střelby na Jareda Longa.“

Willa rozbolelo břicho. „Mám vést vyšetřování?“

Amanda se pousmála a odpověděla: „Ne, svěřím to Faith.“

„Už jste si rozdali úkoly?“ Bransonová málem vybuchla. „Budu k vám upřímná, paní zástupkyně. Vůbec se mi nezamlouvá představa, že mi vaši lidi polezou po rajónu, jako by vám patřil.“

Amanda zachovávala lehký tón. „A přitom vás náčelník před dvěma hodinami poslal, abyste nám předala veškerou dokumentaci.“

„Před hodinou a půl,“ opravila ji Bransonová. „To, že pod ním pracuju, ještě neznamená, že s ním vždycky souhlasím.“

„Tak dobře.“ Amanda ukázala na židli před psacím stolem. „Co kdybychom se přestaly dohadovat a agent Trent by nám přinesl kávu?“

Bransonová se posadila a položila si aktovku na klín. „Černou se dvěma cukry,“ objednala si, aniž by Willovi věnovala jediný pohled.

Amanda se usmála jako kočka Šklíba. „Mně jenom černou.“

Willovi se nelíbilo, že si z něho udělaly sekretářku, ale věděl, že nemá smysl otálet. Ve vedlejší kanceláři seděla u stolu Amandina sekretářka Caroline. „Já si dám se smetanou a dvěma umělými sladidly,“ řekla s úsměvem.

Will jí zasalutoval a vyšel na chodbu. Boty se mu bořily do měkkého koberce a obléval ho chladný klimatizovaný vzduch. Východní radnice se nacházela v budově bývalého obchodního domu Sears, kterou postavili ve dvacátých letech dvacátého století. Když ji v devadesátých letech převzalo město, zrekonstruovalo jenom některé důležité části, zejména kanceláře pro vedoucí pracovníky. Ve Willově maličké kanceláři o tři patra níž byl zatuchlý a nejspíš i jedovatý vzduch. Zrezivělá okna se nedala otevřít. Na zemi ležely popraskané azbestové dlaždice, které byly ošoupané a plné červené georgijské hlíny, jak po nich skoro sto let chodily pánské boty.

V horním poschodí nebyl jenom lepší vzduch. Měli tu výstavní kuchyň se skříňkami z tmavého třešňového dřeva a přístroji z nerezové oceli. Kávovar vypadal jako robot transformer. Will uhodl, že to je módní přístroj, do kterého se vkládají kapsle. Prošel skříňky a našel v nich dvě krabice. Usoudil, že Amanda pije extra silnou kávu z růžovooranžových kapslí od Dunkin’ Donuts. Druhá krabice obsahovala fialové a žluté kapsle s kytičkami a vanilkovými lusky. Will vyndal tři oříškové kávy a zavřel skříňku.

Po několika nepovedených pokusech se mu podařilo zjistit, jak se kapsle vkládají do přístroje. Další minutu mu trvalo, než otevřel víko nádržky na vodu a dolil ji až po rysku. Z háčků sundal tři šálky a čekal, až se uvaří voda.

Ze zvyku otevřel lednici. Našel v ní několik papírových sáčků, ale žádné krabice od jídla s sebou nebo zkažené, otřesně páchnoucí potraviny. Než začal chodit se Sárou, jedl nekvalitně a ve spěchu, ať už do sebe vestoje u dřezu hodil misku cereálií, nebo se nacpal párkem v rohlíku zakoupeným cestou domů u benzínové pumpy.

Nyní se obvykle vracel do Sářina bytu a večeřel jídlo, na které celý den nezářila infralampa.

Alespoň dosud tomu tak bylo.

Na kávovaru se konečně rozsvítilo červené světýlko. Will páčkou stlačil kapsli a sledoval, jak z přístroje vytéká horká tekutina. Vůně mu připomněla nasládlý parfém, který na sebe některé ženy stříkají, aby zamaskovaly zápach cigaret.

Dolil do nádržky vodu na další šálek. Když do prvního vmíchával práškovou smetanu, do nosu mu zavanula vůně lískových ořechů. Willovi káva nikdy nechutnala, ale Sáře ji každé ráno připravoval. Měla ráda silnou bez příchuti. Vůni kávy si začínal spojovat právě s ní.

Odložil lžičku a zadíval se na kávovar.

Nemělo smysl dál se tomu bránit. Úplně se oddal myšlenkám na Sáru a uvažoval o všem, co v ní ztratí. Její kaštanové vlasy ho už nebudou lechtat v obličeji. Nebude rty přejíždět po pihách na jejích bedrech a neuvidí, jak jí červená hrudník, když se jí dotkne. Nebude ho líbat, jak to někdy dělá, když mu ústy naznačuje, co po něm chce.

„Wille?“

Zvedl hlavu a s překvapením zjistil, že ve dveřích stojí Faith Mitchellová.

„Co se stalo? Není ti špatně?“ zeptala se.

Červené světýlko zase blikalo a Will vložil do kávovaru další kapsli. „Chceš taky kafe?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Démoni.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.