Fráňa Šrámek

Narodil se v Sobotce, roku 1885 se s rodiči přestěhoval do Písku, toto město si velmi oblíbil, odehrává se v něm velká část jeho divadelních her a románů. Za svých studentských let bydlel v domě U koulí čp. 31 nedaleko Putimské brány.

V roce 1894 se odstěhoval do Roudnice nad Labem, kde dosáhl maturity. V roce 1903 nastoupil na jednoroční vojenskou službu, která mu byla za trest o rok prodloužena. Zde se již projevily jeho antimilitaristické postoje. V září 1914 vážně onemocněl. Po skončení vojenské služby začal studovat práva. Studia ukončil v roce 1905 a začal se věnovat literatuře.

Dostal se do Prahy, kde se připojil k časopisu Nový kult, jejíž vůdčí osobností byl S. K. Neumann. Redigoval časopis Práce. V roce 1905 byl dvakrát vězněn, za účast na demonstracích a pro antimilitaristickou báseň Píšou mi psaní. Během první světové války narukoval na ruskou frontu. V září 1914 byl kvůli revmatismu v brněnské nemocnici, v červnu 1915 narukoval na frontu do Itálie a Rumunska.

Za druhé světové války na protest proti fašismu nevycházel z domu, o jeho protestu však vědělo málo lidí.[zdroj?] Roku 1946 byl jmenován národním umělcem. Pohřben je na ve svém rodném městě Sobotce na soboteckém hřbitově, o kterém napsal jednu ze svých nejznámějších básní Sobotecký hřbitov.

Past

I v posledním románu autora Fráni Šrámka naleznou čtenáři a čtenářky mnoho shodných rysů, také zde jde o talentovaného, středoškolského studenta, Ladislava Samce, rovněž nadějného básníka. Otvírá se před ním velká modrá cesta života, plná nadějí, ale i tady hrou zlomyslných náhod, zrazujících okolností, problematickch zázemí, intrik a lží je najednou všechno plné zmaru. Ve chvílích kdy má Ladislav Samec prokázat svou skutečnou erudici a dospělost, podléhá a dostaví se oslabující melancholie. Kde je vlastně vina? V jeho romantickém založení, byl jenom úspěšným snílkem, který nedokázal jít důsledně za svým mladým snem? Proč v mezních okamžicích zklamává, proč se nerozhoduje v souhlasu se svou představou? I zde autor podal působicý obraz ohroženého chlapectví, plného obav, pochyb a nejistot, ale také krásné touhy a nejkrásnější posedlosti láskou, i silného lidského přátelství, jako nejušlechtilejšího projevu a daru.

Fráňa Šrámek

Past

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Fráňa Šrámek – heirs c/o DILIA, 2013

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN 978-80-87808-30-6

KAPITOLA PRVNÍ

O nadlesních Vlastě Duškové posměškovali (celkem dobrácky, neboť nikdo tomu děvčeti nic zlého nepřál), že si schválně natloukla dnes na výletě koleno, aby se dostala konečně pod čepec. Koleno notně bolelo a Vlasta musela cestou domů přijati nabídnuté rámě, ale muž, o nějž se takto opírala, nebyl pan Kroulík, na kterého by si byla myslila spíše, nýbrž pan berní Samec, na nějž podnes nemyslila vůbec, bylť tu v městečku teprve nedlouho a tento výlet byl vlastně první příležitostí, kdy o něm mohla poznati více než pouhé jeho jméno.

Jméno se jí nelíbilo; ale to ji napadlo jen tak mimochodem, jakož vůbec se jí ani nezasnilo, že by mohla tuto příhodu přijati jinak než tak zcela mimochodem, třebaže již pomalu blížila se k oné nebezpečné hranici, odkud se potom vyhlíží neklidně všemi směry a sahá dychtivě po všech příležitostech, a třebaže pan Samec byl vdovec, nepůsobící naprosto dojmem, že by byl již zahodil svou flintu do žita. Přijala věc s matným úsměvem dívky, která již resignovala a kterou to vlastně ani již nebolí.

Nemínila také těžiti příliš z ochoty svého průvodce, opírala se o jeho rámě jen lehce a pohlédla naň pozorněji teprve tehdy, když si musela po jistém váhání přiznati, že má velmi příjemný hlas, nějak polosmutný v hloubkách. Patrně také dobře zpíval, ačli mu vůbec bývalo do zpěvu; bylo mu asi bolestno pochovat ženu, a snad i jiné křížky stály podél jeho životní cesty.

Snad si to i tak nějak živě představila, truchlivou cestu i podle ní tuhle křížek, onde křížek, dojala se tím soucitně a skončilo to tak, že se nyní opřela silněji o mužovo rámě. Polekala se trochu, když to učinila, ale polekala se zbytečně a pocítila vzápětí vděčně, když na silnější tlak její ruky odpověděl jemně jen tím, že ji vedl nyní ještě opatrněji. Choval se vůbec velmi šetrně, uctivě a neumenšoval nijak prvotní zdrželivé vzdálenosti. Opožďovali se v padajícím šeru nutně za ostatními, letní soumrak sváděl k lehčímu kroku, lehčímu slovu, ale ani tu neučinil muž nejmenšího náběhu k nějaké lacinější galantnosti.

Vnukalo to pocit krásného bezpečí býti takto doprovázena vážným, jemným mužem a ne nějakým chlapeckým třeštidlem, o němž nikdy nevíš, kdy mu hlava zahoří nějakým pošetilým nápadem ;  vzdychneš si a chlapec už myslí na vyznání, odmlčíš se a chlapec se už pyšně nakohoutí, že jsi to z lásky k němu oněměla. Zcela bez zkušeností nebyla a snad bezděčně vyvolávala si nyní právě jen ty nejsměšnější; kupodivu rychle dovedla dnes mávnouti nad nimi rukou a obklopiti se jen přítomnou chvílí. Ach, ano, jiti takto po boku jemného, vážného muže ... a kdyby přitom mohlo být ještě trochu lásky, jen tak trochu lásky — —!

„Ježíši!“ ujelo jí pojednou užasle. Rozuměl tomu po svém a otázal se jí soucitně: „Bolí?“ Přitakala jen mlčky, neboť nemohla mu přece říci, co jí vlastně vynutilo výkřik. „Snad jste si pádem přece jen vážněji ublížila.“

— „Ne, ne, šlápla jsem jen nyní neopatrně,“ lhala dále. „Jsem nemotora, vedu vás špatně,“ řekl a vyvolal tím u ní pravý poplach posunků, které jej asi chtěly ujistit o opaku. Ne, ne, vedl ji příliš dobře, až nebezpečně dobře. Vedena jím, ukolébala se jaksi a ocitla se pojednou v končinách, kam zabřísti bylo od ní čirým bláznovstvím. Nu, chtěl-li již věřit, že její nenadálý výkřik zaviněn byl bolestí v pošramoceném kolenu, tím lépe, dobrá! Nemohla mu přece říci, že vykřikla, poněvadž si teprve v tom okamžiku náhle vzpomněla, že on má vlastně již dospívajícího syna, a konfrontována pojednou s touto skutečností, narazila se o ni jaksi ještě směšněji a trapněji než předtím v lese do toho hloupého kolena. Měl již dospívajícího syna! — — — ale horší snad ještě bylo, že to připomínalo zážitek, který neuplynul pro ni bezbolestně.

Toho hocha totiž již znala. Hrál o velikonocích se zdejšími studenty divadlo a velmi se jí líbil. Byla si nyní dokonce jista, že se jí především líbil jeho hlas, právě jako dnes zalíbil se jí především jiný hlas, ne na podiv příbuzného s ním ladění. Byla to tehdy anglická hra a hoch v ní hrál roli mladého třeštidla, umělce, který způsobí svým vpádem v rozšafnou pastorskou rodinu notný poplach.

Ach, dala se strhnouti, stála toho večera zcela při mladém třeštidlu a zavírala oči pod blýskavicí té mladé bouřky, celý večer to u ní trvalo, aby potom před spaním tím trapněji z toho omámení střízlivěla a vychládala k poznání, že tohle přece není a snad ani nikdy nebyla řeč jejího srdce. Samota a noc, dubnový vítr v komíně a příliš náhle vypnuté nervové vedení způsobily, že to pro ni znělo tentokráte jakýmsi definitivním vzdáním se a rozloučením, podzimním deštěm, údery hrobních hrud a cestou ze hřbitova, na níž se viděla, žalostnou figurku zestárlé dívky,jíž už nezbývá, než chodit na všechny pohřby za tichého posměškování městečka.

Zůstalo v ní z toho večera bezděčné nenávistné podráždění proti onomu chlapci, že jí dal tak rozletět se a pak spadnout do beznaděje — a to byl tedy synek tohoto muže, o nějž se nyní opírala, který byl zprvu nikým, pak příjemným hlasem, za příjemným hlasem vkradlo se pak ještě něco jiného, měla jednu bláznivou myšlenku, druhou ještě bláznivější — a náhle přišlo ono střízlivé rozbřesknutí. Byl v ní dokonalý zmatek, nějak se jí teď oba pomísili, otec a syn, stáli ovšem k sobě a proti ní, aby jí to učinili ještě těžším, stáli k sobě a oba tím jaksi získávali, přerůstali ji, zatím co ona vteřinu po vteřině žalostně se sesýchala. Nemohlo to dlouho trvat a bude tak bědně malá, že ji ten silný muž bude moci uchopit a odnésti domů v náručí.

Ale jen si tohle pomyslila — a byla zachráněna. Jako by se jí zázrakem podařil šťastný skok. Ani sama nevěděla, jaký to byl silný, tahounský kousek její vůle, navenek to vypadalo jako zázrak. Tam, kam doskočila, byl již jiný vzduch. Vdýchla jej s úlevou. Chopila se všemi desíti jeho posily. Mohla nyní říci, zatrhujíc dokonce trochu do smíchu : „Už vám asi nezbude, než abyste mne domů odnesl.“ Komu čest, tomu čest, ani tohle věru nezkazil a řekl velmi prostě: „Dokažte mi, že nežertujete, a pokusím se o to. Až domů by to ovšem nešlo. Jen k silnici. Tam již stihneme nějaký povoz.“

Pocítila teplo ve tváři jak závan od vyhřáté polní cesty. O co nyní více kulhala, o to měla pevnější půdu pod nohama. Kulhala vlastně s rozkoší a opírala se vděčně o muže. Bláznivé myšlenky byly ovšem pryč. — ale něco krásného po tomto dnu přece jen zůstane. „Ovšem, že jsi žertovala. Napadlo mi jen, že tohle musí být pro vás pořádně zdlouhavá cesta.“ Patrně jej cosi zamrzelo, vycítila to jaksi z bezděčného pohybu ramene, o něž se opírala, a z přízvuku, když potom, hledě okamžik ve vířící mráček komárů nad hlavou, řekl kamsi mimo ni: „Chraň vás bůh před takovými nápady.“ Ta slova nebyla nic, ale přízvuk byl všechno, slova byla jen, že se něco říci muselo, ale přízvuk byl nevyřčená slova, na nichž právě záleželo; marně si lámala hlavu, nerozuměla tomu a skorém se nyní bála, opříti se o něho silněji. Mlčel potom jaksi nebezpečně dlouho a šel vedle ní jako tma, do níž neviděla.

Pojednou však nastala změna, temný uzel povolil, opadlo to v něm; vycítila to ihned opět z nové blízkosti jeho ramene ; jako by se do prázdného rukávu bylo znovu vrátilo teplé svalstvo. Sešli nyní do luk, vyhřátá polní cesta byla vystřídána zeleným navečerním prochladem, vzduch se kladl k ústům jak orosená sklenice; na pružné luční stezce bylo by hříchem kulhati.

Převedl ji opatrně po kamenech přes potok, který běžel středem luk, provázen olšinami a jinou sesterskou stezkou. Pohodil hlavou v směr oné stezky. „Vaše zamilovaná procházka, viďte?“ — „Jak to víte?“ udivila se. „Náhodou. Sedávám tamhle nahoře pod zbořeným větrákem. Je sem vidět.“ Podivno, věděl tedy již o ní; ale druhý pocit byl spíše nepříjemný, nehodilo se to jaksi k němu, že se sem vtírával pohledy, co ona domnívala se býti tu zcela sama, nikým nepozorována. Jistě to vycítil, neboť řekl: „Ale nesmíte se mrzet. Nějaké slídění v tom nebylo, chraňbůh. Patrně jsme si za těch procházek hrávali každý na svou vlastní strunku, vy tady dole v našeptávajících olšinách, já nahoře pod troskami větráku.“

Přemýšlela o tom, co řekl, a vyčítala si, že je tak neobratná v myšlení i ve slovech a že se jí nedaří, aby k tomu něco vhodného odpověděla, a vyčítala si to tím silněji, protože z přízvuku jeho slov vycítila jakýsi smutek, kterému snad bylo možno nadlehčit. Ale on to již od sebe odstrčil a jeho hlas vrátil se zcela v dřívější světlou polohu, spíše ještě o něco světlejší.

„O tom tedy již nic. Ale nebezpečí vám hrozí odjinud, milá slečno. Můj chlapec má totiž také rád takováhle olšinová zákoutí. A jsou vážné obavy, aby vás sem nechodil rušit. Nu, nepůjde-li to jinak, zakážeme mu to.“

Tu ho tedy máme, chlapec dovedl vstoupit na scénu v jakýsi zvláště dobrý okamžik, tu ho tedy konečně máme a ani to tentokráte vlastně nebolelo, naopak. Mohla se dokonce vesele zasmáti.

„Což je snad stezka moje? Místa je tu pro oba dost. A nakonec se třeba ještě skamarádíme.“

Pokrčil několikráte rameny. „Ale konečně, kdopak to ví, třeba už to zase nejsou olšiny, co jej přitahuje, mládí rádo záliby střídá. Uvidíme. Přijede co nevidět na prázdniny, dotahuje septimu.“

„A já jsem to nedotáhla dále než do sexty. Pak jsem nějak ztratila kuráž.“ Chtěla to říci vesele a celkem se jí to podařilo; ale veselého v té vzpomínce nebylo nic, za tou sextou ležely proplakané prázdniny a rostoucí hrůza z toho, že by měla opět stanouti tváří v tvář jednomu z profesorů, pod jehož šedýma očima všecka zimavěla a ztrácel pamět i řeč; vlastně to byl jen počátek všeho, první zbabělé couvnutí, za nímž přišla pak další, a tak jí usýchal život.

„Snad maminka chybila, že si nade mnou tenkráte jen povzdychala a nechala mne po prázdninách doma. A tatínek tu již nebyl, aby mi nějak rázně pomohl ke kuráži.“ Musel se tomu usmáti. „A co rázného, myslíte, že by byl udělal?“ — „To nevím. Cítím jen, že té chyby nemuselo být.“ Stále se usmíval. „Nu co, byla byste profesorkou, doktorkou— — “ — „Ach, ne proto. Myslím jen, kdyby mi byl někdo po prvé pomohl ke kuráži, po druhé již pomáhat nemusel. A mohlo být jinak.“ Jen to řekla, zarazila se, div že se nekousla do jazyku. Nebyla zvyklá takhle o svém osudu se vyzpovídávat. A tady hned napoprvé se tak důvěřivě zotevírá!

Pomžikl po ní smějícíma se očima. „Pozdě, milá slečno.“ Bylo sice tvrdé, že to řekl, nečekala to od něho, ale co naplat, musela to spolknouti. „Já vím, že je pozdě,“ řekla popelavě.

Nyní se ke všemu ještě rozesmál. „Ale ne, rozumíte mi špatně, myslil jsem jen, že jste se pozdě zarazila. To hlavní vám již uklouzlo.“

Nadobro ji nyní pomátl, sama si nyní nebyla jista, co vlastně řekla a co mu na tom mohlo záležet. Jeho smích ji dráždil; patrně s ní po celou cestu prováděl jen jakousi hru, aby se jí nakonec vysmál. Řekla trpce: „Na štěstí i to hlavní je tak vedlejší, že to za chvilku jistě zapomenete.“ „Zase pozdě, slečno. Nemůžete mi již zabránit, abych o tom přece jen trochu přemýšlel.“ To řekl již bez úsměvu, s jakýmsi zapátráním v sebe, mohlo se zdát, že vlastně již počal o tom přemýšlet. Vrhla po něm letmý pohled a měla na okamžik výraz polekaného děvčátka, s nímž počnou pojednou mluvit velmi vážně, nad jeho rozoumek; pak první úžas se kdesi dole tavil v silné, stoupající pohnutí a ani nevěděla proč, počalo v ní hrkati slzami. Hra přece jen asi nesměřovala k výsměchu. Ale k čemu tedy? A proč chtěl o ní přemýšlet?

„Musím se vám pro cosi dodatečně omluvit,“ řekl náhle po kratší odmlce.

Ach, přece tedy šlo o hru, pomyslila si. Shledal asi, že pochybil. Byl jat soustrasti  a chce se nyní omluvit. Ale toho nebylo třeba. Každé slovo tu bude jen bolet. Proto řekla: „Nevím o ničem. A nemluvme již o tom.“

Zavrtěl důtklivě hlavou; bylo zřejmo, že nemínil věc jen nakousnouti a nedoříci. „Jednoho večera vzbudila ve vás jistá hra silné pohnutí. Uneslo vás to, zapomněla jste zcela na své okolí a váš ozářený obličej vyjadřoval více, než byste mu byla vědomě dovolila. Nebyla to podívaná pro nikoho, nikdo neměl práva vlouditi se, ale já jsem to učinil. S pocity vetřelce, ale učinil jsem to. Můj bože, tolik záře, myslil jsem si.“

Lekla se, že ví o onom večeru a že o tom mluví takhle; opět se to k ní vrátilo, krása i žal těch hodin, a tisklo jí to hrdlo.

Řekl ještě: „A omlouvám-li se vám dnes, je v tom zároveň poděkování.“

Pohlédla naň plaše a v tom pohledu byla užaslá otázka: poděkování? zač?

„Zač poděkování?“ Zaotálel, chtěl to již říci, ale v posledním okamžiku zřejmě uhnul. Kdesi v jeho obličeji ubylo upřímnosti, pokřivilo se to, do hlasu vnikla skřípavá struska. „Nu, tam na jevišti řádil přece také můj chlapec ... a právě v roli divokého a krásného mládí. Patřil přece váš rozzářený podiv tomu divokému, okouzlenému a okouzlujícímu mládí?“ V několika posledních slovech to skříplo až nepěkně.

Ale ona to snad vůbec nezpozorovala. „Okouzlenému a okouzlujícímu  — opakovala pomalu, přitakávajíc. „Skončilo to špatně,“ dodala za okamžik stroze, jako by utrhla a ihned opět zahodila květinu.

„Myslíte, s tím junáčkem na jevišti?“

„Ne, se mnou. Brzy jsem doblýskala. Ještě toho večera řekla jsem si moudře, že jsem zase jednou pořádně zaběhla a že se to pro mne už dávno nehodí.“

„Zase tedy ztratila kuráž,“ řekl tiše, ale nebylo v tom posměšku.

„Kuráž? Mně už teď není kuráže potřebí. Jen takové jednoduché moudrosti. Viděti věci tak, jak jsou, a smířiti se s tím.“

„Kdyby ovšem nebylo oné záře. A tu jsem viděl.“

„Po oné záři přišlo opět něco jiného a to jste neviděl.“ Mluvilo se jí pojednou ku podivu dobře a lehce. Měla dojem, že se jí podařilo vyslovit cosi mnohem jasněji, než to kdy předtím vyslovila sama pro sebe. Co říkala, nebylo veselé, ale plynulo to bez tíže, v průzračnějším vzduchu. Řekla si, že toto odpoledne bylo přece jen krásné. A byla za ně vděčna.

„Proboha, a na koleno jsem docela zapomněla,“ řekla vesele.

Snad se jeho myšlenky ubíraly jinou cestou, kde to tak vesele nekončilo, neboť pohlédl na ni poněkud překvapeně. Vůbec se pro poslední kus cesty nějak odmlčel. Mohlo se zdáti, že úporně hledá a sbírá slova k čemusi, co posléze přece jen neřekl.

Ostatní společnost čekala na ně až u města, byla hodně rozjařena a tak mezi první domky vstoupilo se za pořádného halasu. Vlastě se stesklo po tichu luční stezky s jediným příjemným hlasem. Co řekl příjemný hlas u domu, kam až pan berní Vlastu doprovodil, byla už jen společenská zdvořilost. Nic víc.

Z okna prvního patra svítila v soumrak večera paní nadlesní bílými vlasy. Dole se nadzvedl klobouk, nahoře zakývala bílá hlava.

Paní nadlesní již dávno neplýtvala zvědavými otázkami. Ani dnes se netázala.

Ale Vlasta řekla sama s jakousi přehnanou veselostí: „Pořád že nic. Stačí naklepnout si trochu koleno a hned máš rytíře.“

Její veselost však stačila jen na tato slova. Hned nato prohlásila, že je strašně unavena, a šla spat, aniž povečeřela.

KAPITOLA DRUHÁ

Berní Samec prošel tímto městečkem před řádkou let jako student ještě s dvěma druhy za několikadenní prázdninově potulky. Městečko bylo staré, pochodili tedy po jeho kotlavých uličkách, podloubíčky, okoukli si domky s lomenicemi i kostel z XVI. století, a když se byli dali pohostit z hospod  právě tou nejomšelejší, která působila navenek dojmem, jako by si v ní dosud smolívali chřtány lancknechti, usedli z rozmaru chvíle, trochu osmělené douškem piva, na schůdcích kašny uprostřed náměstí, žehrali na to, že se nikde v okně neukáže ani jedno hezké děvče, aby mu poslali hubičku, a pak to přišlo jaksi samo sebou, počali si tiše bzučeti trojhlasem písničku. Náměstí bylo v polední chvíli jak vymřelé, jen odněkud přišel se na ně podívat pes a ulehl opodál, děle pozornost mezi ně a svůj blechatý kožich.

Snad z téhož hlídačského pudu objevil se brzy nato na scéně obecní strážník, s knírem, že by na jeho hrotech mohly slepice hřadovat, a s břichem asi o třech poschodích, z nichž ono nejspodnější uvelebilo se již v nohavicích.

„Tak kampak, mládenci?“ — „Do Říma,“ řekl ten nejhubatější, při čemž druzí dva nehnuli ani brvou. Všechna tři poschodí břicha silně zakolísala. „Jakpak to, do Říma?

To přece— — “ — „Neboť psáno jest, že všechny cesty vedou do Říma,“ a tentokráte už to bylo s doprovodem bujného smíchu. Strašný knír vypadal sice na hromy a blesky, ale neuhodilo. „Nonono, jste vy mi z nějakého veselého kraje. Páni študenti, nemejlím-li se?“ — „Ipsissimi, k službám. A neptáte-li se, vašnosto, tedy z moci ouřadu, ochotně vám vyklopíme všechny personálie.“ Hoši zapovídali se nyní se strážníkem, ale jeden z nich, právě náš Samec, ztratil brzy na hovoru zájem a počal býti netrpělivý. „Abychom zase vyrazili, co?“ pobídl posléze. Patrně byl znám důvod jeho netrpělivosti, neboť bylo mu odpověděno: „To je nějakého spěchu. Však si na tom hřbitově ještě zabásníš.“

Městečko bylo staré. Podobalo se v této polední hodině stařence, kterou co chvíli přepadá spánek. A na jeho hřbitůvku spal básník, bludná postava vějících obrysů, která příliš záhy zašla do večerních stínů. Místo, kde se taková věc stane, pro některé oči podivně světélkuje.

Pro Ladislava Samce patrně světélkovalo. Psal verše, a poněvadž se to u něho dostavovalo za doprovodu jakési spodní hudby a s přílivem krásných smutků, jaké zná jen mládí, domníval se, že je to skutečně směr  jeho cesty a že bude básníkem. Byl dosti mlád, aby se tím cítil ozářen, a nechtěje jistě vědomě hráti komedii, zaučoval se vydatně v obřadech přijaté řehole. Zmlkával zajímavě, namlouvaje si, že skutečně byl zachvácen velikým snovým tichem; nalezl-li však citlivější, pozornější druhy, nalezl ihned také řeč v tryskajících, ztřeštěných periodách, čím dále od země a od logiky, tím lépe, a i tu byl jistě přesvědčen, že se to jeho nitro samo z vůle živlů otevírá. Kamarádi o tom zprvu ovšem posměškovali, jak jinak; někdy však bylo hráno příliš dobře a chlapci se ocitali jak v černokněžníkově kuchyni; vymotávali se potom z toho, jako by vycházeli na čerstvý vzduch, a vrtěli hlavou, Samec počínal býti pro ně vážný případ; a když také profesor češtiny za příležitosti několika českých Samcových úloh pohovořil uznale o jeho „básnické mluvě“, působilo toto úřední razítko náležitě a bylo nyní už jen na Samcovi, aby si to nezkazil.

Pak tedy stáli chlapci na hřbitůvku u kamene s básníkovým jménem a od Samce zřejmě se cosi očekávalo. Oba jeho druzi, pohybující se na okraji jen nejnutnějšího pohnutí, pozorovali jej po očku. Samec bledě zkameněl, a noře hluboce pohled, žil jen malým chvěním kolem úst. Chlapci počali silně mrkat očima, jistě v nejlepší vůli podlehnouti také silnějšímu dojmu z tohoto místa a této chvíle. Nedařilo se jim. Oddychli si téměř, když jim to Samec zkrátil. „Jděte napřed, přijdu hned za vámi.“ Jeho hlas byl ostatně puklý na pravém místě, že to muselo působit, a chlapci odcházeli div ne po špičkách. Když se pokradmu ohlédli, spatřili, že vyňal ze zápisníku list a položil jej ke hrobnímu kameni. Vyměnili spolu pohled, trochu nakřivo, neboť tohle se jim zdálo již jaksi přehráno.

„No jo, při tomhle jsme již ovšem nesměli asistovat, když mu to tam klade v řeči vázané,“ řekl za hřbitovními vrátky jeden, druhý přivěsil také šprýmovnou rolničku, a když jich Samec dostihl, pluli již zvesela plnou parou a nešetřili věru štipkami. Vydržel je však s důstojnou útrpností — odi profanum! — a chlapci museli brzy obrátit list.

Nahoře s kopce ohlédli se ještě po městečku, ti dva prostnější mínili, že je to hnízdo k užívání, ale Samce čímsi přitahovalo; jda, ohlédl se po něm ještě několikráte. Za pozdního večera by tu po dolině jistě tajemně světélkovalo. Ale byl bílý letní den a nad hlavou zpíval skřivan. Samec hledal skřivana pohledem. Není to obyčejný skřivan, je-li nablízku básníkův zasnělý hrob.

Ale do jaké dálky zapadl již tento letní den! Tys, hrobe básníkův, přijal tenkráte mé zaslíbení! Ty, skřivane nad hlavou, ukazoval jsi mi křídlatý směr vzhůru! A v očích svých druhů četl jsem: ano, totoť jest směr cesty tvé, bratře! Jak podivně tedy pokřivily se a pomotaly cesty, že teď po letech mohlo naše městečko přivítati již jen pana berního Samce, aniž by jej tu kdokoliv směl podezírat, že byl také kdysi básníkem, byť jen nejskromnějším. Ne, chraňbůh, nikdo jej nepodezíral. A pan berní sám udělal patrně nad touto minulostí dávno již kříž.

Kdysi byl velmi netrpělivý, aby jižjiž stanul u básníkova hrobu na našem hřbitůvku. Teď vážil cestu na hřbitov teprve po hezké řádce dnů, když ze společenské slušnosti musel se zúčastnit kteréhosi pohřbu. A snad teprve během obřadů zatanulo mu cosi na mysli, a kdož ví, snad také ne, snad to provedl potom jen zcela mechanicky. Když se účastníci pohřbu rozcházeli, ztratil se na pobočních stezkách hřbitova, a jda, četl jména z náhrobků a křížů. Některá jména byla čímsi bližší, chtěl by sis za nimi kohosi představit, některá jména nebyla nic; málem bys pošetile uvěřil, že ten kontakt byl určován spíše mrtvými pod zemí než živoucím chodcem na hřbitovní stezce; někdo se tam dole upínal ještě vzhůru, do kořínků trav, vzhůru, vzhůru, někdo se již zcela odvrátil. Bylo v počátcích jara, zem otevřená, hroby byly více hroby než jindy. Trapná celkem procházka, s nutnou myšlenkou na vlastní smrt, bylo lépe to zkrátit.

Ale pan berní Samec zřejmě cosi hledal, a rozhlížeje se nyní, orientoval se. Pak již vykročil určitým směrem, který jen zásahem jisté nehody nebyl dodržen. Stezka byla rozbředlá, pan berní uklouzl a jen taktak že se udržel na nohou. Musel na to vynaložit více síly a křepkosti, než měl honem pohotovu, luplo mu přitom kdesi v kříži a v zátylku, v očích měl v témž okamžiku jiskry, pak popel. Pořádně se polekal. Narovnávaje se, třel si bolestivě kříž. Myšlenka na stárnutí, nemoci a smrt byla ještě bližší, kruh hrobů kolem něho se úžil.

Řekl si, že básníkův hrob navštíví až jindy, a namířil ke hřbitovním vrátkům. Vycházeje jimi, vrhl za sebe ještě zamračeně vyčítavý pohled, který zdál se naznačovati, že s touto novou návštěvou asi příliš pospíchati nebude. Snad si vzápětí uvědomil trapnost situace, neboť po několika krocích ohlédl se ke hřbitovu ještě jednou, tentokráte bez výčitky, spíše s omlouvavým úsměvem, provázeným vzdechem a pokrčením ramen.

Nemělo-li tedy městečko ani potuchy o tom, že se pan berní Samec chystal kdysi vyharcovat do světa na bujnějším oři než na onom, který jej měl donésti za pokaňhané pulpity berního úřadu, vědělo o něm i jinak velice málo a tento stav věci neslo městečko nedůtklivě. Tady vidíme rádi do sebe co nejlépe. Tajemnost se připouštěla, jen pokud si ji městečko vyrábělo samo pro svou potřebu, pro zpestření dnů příliš jednotvárných; vnášeti ji sem, setrvávati v ní a přerůstati  jí naši střední míru zdálo se působit jakési poruchy v společenském zažívání.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Past.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.