Michail Bulgakov

Michail Bulgakov se narodil v rodině profesora teologie na Kyjevské duchovní akademii. Vystudoval Lékařskou fakultu Kyjevské univerzity. Roční lékařskou praxi vykonával ve Smolenské gubernii, poté se vrátil do Kyjeva. V roce 1920 zanechal lékařské praxe a věnoval se literární činnosti. Působil jako novinář - fejetonista. Od roku 1923 byl spisovatelem z povolání. Než přesídlil do Moskvy, žil nějaký čas na Kavkaze, pobýval v Tbilisi, Batumi a Vladikavkazu. Dílo tohoto talentovaného spisovatele se však koncem dvacátých let setkalo s negativní reakcí kritiky a cenzury. Jeho prozaická díla nesměla být vydávána, dramata byla stažena z repertoárů divadel. Za těchto okolností se Bulgakov obrátil v dopisech na Maxima Gorkého a J. V. Stalina s žádostí, aby mu byl povolen odjezd do zahraničí, nebo aby dostal možnost pracovat v divadle. Po proslulém telefonním rozhovoru Bulgakova se Stalinem, dostal spisovatel možnost pracovat v Moskevském uměleckém divadle MCHAT. V letech 1930 - 36 zde působil jako dramaturg, scenárista i asistent režie.

Bílá garda

Děj románu se odehrává v Kyjevě mezi příslušníky vážené rodiny Turbinovových, kteří spolu s ostatními spoluobčany procházejí v tomto pohnutém období politickými zmatky občanské války a zahraniční intervence. V dramatické zkratce zachytil autor plasticky dobu, kdy se vláda ve městě měnila ze dne na den - od ukrajinského hejtmana přes povstaleckého atamana až k převzetí moci rudými oddíly. S hlubokým pochopením popisuje pocity dezorientace obyčejných prostých lidí, zaskočených překotností změn, kteří v zajetí svých morálních principů jen složitě a bolestně nacházejí postoj k nové historické skutečnosti. Osobně zažité téma občanské války neopouštělo autora po celý život a vracel se k němu v mnoha dalších dílech.

Michail Bulgakov

Bílá garda

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Alena Morávková – heirs c/o DILIA, 2013

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN 978-80-87808-31-3

Drobný sníh se změnil v těžké vločky. Zahučel vítr, zvedla se fujavice.

Temné nebe splynulo naráz se sněhovou záplavou.

Nebylo vidět na krok.

„Je zle, milostpane!“ vykřikl vozka. „Blíží se bouře!“

KAPITÁNSKÁ DCERKA

... i souzeni jsou mrtví podle toho, jakž psáno bylo v knihách, totiž podle skutků svých…

Věnováno

Ljubě Jevgenijevně Bělozerské

Díl první

1/

Veliký a strašný byl druhý rok revoluce, léta páně 1918. Léto hýřilo sluncem, zima hlubokými závějemi a vysoko na nebi stály dvě hvězdy: betlémská Večernice a narudlý chvějivý Mars.

Ale Čas letí klidnými i krvavými lety jako šíp a než se mladí Turbinové nadáli, přihnal se v tuhých mrazech bílý, huňatý prosinec. Vítej, pohádkový dědo s vánoční jedlí, zářící sněhem á štěstím! Maminko, jasná naše Královno, kde jsi?

Rok po svatbě dcery Jeleny s kapitánem Sergejem Ivanovi čem Talbergem, v tom týdnu, kdy se starší syn Alexej Vasiljevič Turbin po těžkých letech služby, pochodů a běd vrátil na Ukrajinu do rodného hnízda, snesli bílou rakev s matčiným tělem po strmém Alexejevském vršku na Podol, do kaple Nikolaje Dobrotivého, co stojí v Úvozu.

Když sloužili zádušní mši, byl máj, větve akátů a višní hustě stínily lomená okna kaple. Zkroušený otec Alexandr zakopával o mosazné svícny, zalitý září voskovic, a jáhen s brunátnou tváří, krumplovaný zlatém od hlavy až po špičky vrzavých bot, chmurně odhuhňal poslední sbohem matce, která navždy opustila své děti.

Alexej, Jelena, Talberg, Aňuta, vyrostlá v domě Turbinových, i Nikolka, zlomený matčinou smrtí, s pramenem vlasů nad pravým okem, stáli mlčky před zčernalým patronem kostela. Nikolkovy zmatené modré oči po stranách dlouhého ptačího nosu hleděly zdrceně před sebe. Jen zřídka vzhlédl k ikonostasu, ke klenbě oltáře, kde se v matném pološeru vznášel smutný a záhadný stařeček bůh a podivně mrkal. Proč je tak krutě stíhá? Proč je tak nespravedlivý? Proč se mu zachtělo povolat k sobě mámu zrovna teď, kdy se všichni slétli do rodného domu a kdy se zdálo, že se všecko obrací k lepšímu?

Bůh se vznášel k černému rozpraskanému nebi, neodpovídal, a sám Nikolka nemohl vědět, c0 ho v životě potká a zda všechno, co ho ceká, bude jen k dobrému.

Pomodlili se, vyšli na kamenné prostranství před kostelem a odtud doprovodili matku přes celé město až na hřbitov, kde pod černým mramorovým křížem už dávno odpočíval otec. Na rakev dopadla poslední hrst hlíny...

Dlouho před matčinou smrtí v domě č. 13 na Alexejevském vršku sálala v jídelně kachlová kamna a zahřívala malou Jelenku, staršího Alexeje a mrňavého Nikolku. V jejich útulném teple se četl „Saardamský tesař“, hodiny hrály gavotu, koncem prosince tu vždycky vonělo chvojí a na zelených větvích hořely barevné svíčky. Tyhle mosazné hodiny stávaly v maminčině, nyní Jelenině pokoji a do jejich rozmarné melodie se mísil věžní hlas černých pendlovek z jídelny. Otec je koupil před mnoha lety, kdy dámy nosily šaty se směšnými nadýchanými rukávy. Už je dávno nenosí, doba se změnila, zemřel otec profesor, děti vyrostly, jenom pendlovky zůstaly na svém místě a stejně odbíjely čas. Všichni si na ně zvykli, a kdyby nějakým divem zmizely ze stěny, bylo by všem smutno, jako by umřel někdo blízký a nenahraditelný. Ale hodiny byly naštěstí nesmrtelné, stejně jako „Saardamský tesař“ a stará holandská kamna — pramen tepla i moudré živoucí síly v dobách nejtěžších.

Tahle kamna i starý nábytek, potažený rudým plyšem, postele s bronzovými koulemi v záhlaví, prošlapané koberce, pestré i malinové, se sokolem na ruce Alexeje Michajloviče, s Ludvíkem XIV, jak si hoví v rajské zahradě na břehu hedvábného jezera, turecké koberce s bizarními orientálními vzory, které se zjevovaly malému Nikolkovi v horečnatých záchvatech spály, bronzovou lampu se stínidlem, nádherné skříně s knihami, které tajemně voněly starou čokoládou, s Natašou Rostovovou a Kapitánskou dcerkou, pozlacené poháry, stříbro, obrazy a portiéry — to všechno, všech sedm zařízených, trochu zatuchlých pokojů, v nichž vyrůstali mladí Turbinové, odkázala matka dětem, když zesláblá a zadýchaná svírala Jeleninu ruku a řekla naposled:

„Žijte tu ve shodě...“

Ale jak žít? Jak měli žít?

Nejstaršímu Turbinoví — Alexeji Vasiljeviči, mladému lékaři, bylo osmadvacet, Jeleně čtyřiadvacet. Jejímu muži kapitánu Talbergovi jedenatřicet, Nikolkovi sedmnáct a půl. Životy zlomené na samém začátku. Ze severu už dlouho skučí zlověstný fujavec, zuří a nemá konce, naopak je den ze dne hůř. Nejstarší syn se vrátil do rodného města po prvním úderu, který roztřásl kopce nad Dněprem. Chvílemi se zdá, že to skončí a začne život, o jakém se píše v knihách provoněných čokoládou; ale to je klam, takový život sotva přijde, kolem běsní vichřice. Na severu sténá bouře a pod nohama temně a výhružně pohřmívají zneklidnělé útroby země. Osmnáctý rok se prudce chýlí ke konci — den ze dne strašnější, hrozivější.

Zřítí se stěny domu, uletí poplašený sokol s bílé lovcovy rukavice, pohasne plamen v bronzové lampě a v kamnech shoří Kapitánská dcerka. Matka řekla dětem:

„Žijte!“

Ale jim nezbývá než se soužit a umírat.

Jednou navečer, brzy po matčině pohřbu, zašel Alexej Turbin k otci Alexandrovi.

„Je nám smutno, otče Alexandře. Nemůžeme na mámu zapomenout... a k tomu ta strašná doba... Nedávno jsem se vrátil z fronty, těšil jsem se, že začnu pořádně žít, a teď najednou .

Nedořekl, zamyšleně strnul u stolu a pohlédl kamsi do dálky. Větve stromů na kostelním dvoře obrůstaly popův domek ze všech stran. Bylo tu šero, jakoby hned za stěnami těsné pracovny, přecpané knihami, začínal jarní, tajemně neproniknutelný les. Město večerně hučelo, voněl šeřík.

„Co se dá dělat,“ mumlal rozpačitě kněz. (Byl vždycky zmaten, kdykoliv mluvil s lidmi.) „Je to vůle boží.“

„Copak to nikdy neskončí? To už nebude lip?“ zeptal se neurčitě Turbin.

Kněz se zavrtěl v křesle.

„Uhodily zlé časy, co ti mám povídat, ale nesmíme ztrácet naději...“

Vyprostil bílou ruku z tmavého rukávu kutny, položil ji na hromádku knih a rozevřel tu nejhornější — v místě označeném barevnou vyšívanou záložkou.

„Nesmíme ztrácet naději,“ opakoval plašle, ale velmi naléhavě. „Byl by to velký hřích... I když, jak se mi zdá, není dosud všemu konec. Ano, čekají nás ještě velké zkoušky. Poslední dobou ležím v knihách, většinou theologických, jak už to nese mé povolání...“

Zvedl knihu tak, aby poslední přísvit z okna padl na rozevřené stránky, a četl:

„Potom třetí anděl vylil koflík svůj do řeky a na studnice, i obráceny jsou v krev...“

2/

Byl tedy bílý, huňatý prosinec. Vlastně už se přehoupl přes polovinu a zasněženými ulicemi bloudil příslib vánoc. Osmnáctý rok se blížil k svému konci.

Nad rozkošným domem číslo třináct (do ulice vedla okna Turbinových v prvním patře, na svažitý, útulný dvorek — v přízemí) v zahradě schoulené pod strmou hůrkou visely tlapy větví, ztěžklé sněhem. Kůlny na dvoře byly zaváté a kopec nad nimi se změnil v obrovskou homoli cukru. Střecha dostala čapku bílého generála, dole, nízko nad zemí matně probleskovaly žluté tabulky zbabělce a měšťáka, inženýra Vasilije Ivanovice Lisoviče, nad nimi v prvním patře jasně a vesele svítila okna Turbinových.

Za soumraku šli Alexej a Nikolka do kůlny pro dřevo.

„Hrome, polen je čím dál míň. Zas tu dnes byli, koukni se!“

Z Nikolkovy baterky vystříkl modrý kužel a ozářil odtržená prkna, nakvap přibita několika hřebíky.

„Kulku do zad by zasloužili, neřádi! Počkáme si tu na ně dnes v noci, co říkáš? Jsou to ševci z jedenáctky, to je jasný! Hamouni! Man doma dříví víc než my.“

„Vykašlem se na ně! Seber polena! Jdeme.“ Zaskřípal rezavý zámek a oba bratři poprášení sněhem táhli dříví do domu. A v devět večer už nikdo na saardamských kachlích ruku neudržel.

Na bělostném povrchu těch jedinečných kamen se černají Nikolkovy poznámky, výroky a kresby, malované tuší v různých měsících osmnáctého roku; měly svůj hluboký smysl a historický význam:

Bude-li někdo tvrdit, že spojenci nám jdou na pomoc, nevěř mu; spojenci jsou pakáž!

Sympatizuje s bolševiky.

Pod tím karikatura Momuse a vedle podpis:

Ulan Leonid Jurjevič

Proslýchá se: zle nám bude, táhnou na nás bandy rudé...

A zase kresba: hlava se splihlými kníry, v papaše s modrým střapcem. Pod tím:

Bijte Petljuru!

To další psala Jelena a staří dobří přátelé Turbinových — Myšlajevský, Karas, Šervinský. Barvami, tuší, inkoustem a někdy jen višňovou šťávou:

Jelena Vasiljevna nás strašně miluje.

Ale ne všecky stejně...

Lenočko, koupil jsem lístek na Aidu.

Lože č. 8, první pořadí vpravo.

Dvanáctého máje 1918 jsem se zamiloval.

Jste tlustý a ošklivý.

Nezbývá než abych se zastřelil.

(Celkem zdařilá kresba browningu)

Ať žije Rusko!

Ať žije samoděržaví!

Červen. barcarolla.

Dnes jistě vzpomene si Rusko na borodinský den...

Nakonec stálo tiskacími písmeny Nikolkovou rukou:

Zakazuji psát nesmysly na pec pod hrozbou smrti zastřelením každého soudruha a veškerého zbavení práv. Komisař podolského okresního výboru, dámský i pánský krejčí Abram Pružiněr.

30. ledna 1918

Pomalované kachle sálají žárem a černé pendlovky jdou jako před třiceti lety: tik-tak, tik-tak... Nejstarší Turbin, zestárlý a nasupený již od 25. října 1917, hladce oholený a světlovlasý ve frenči s obrovskými kapsami, v modrých rajtkách a nových měkkých pantoflích odpočívá v oblíbené póze — s nohama v křesle. Vedle na stoličce sedí střapatý Nikolka. Jídelna je malá, jeho natažené nohy v botách s kovovými přezkami sahají až k příborníku. Nikolkova nerozlučná kytara rezonuje měkkým, zastřeným akordem. Několika neurčitými nesmělými tóny... Všude kolem nejistota, nikdo neví, co se bude dít. Ve městě je neklid, nevlídno, úzko...

Nikolka má poddůstojnické nárameníky s bílými nášivkami a na levém rukávě ostře lomený tříbarevný prýmek. (Třetí oddíl první pěší družiny. Formuje se už čtvrtý den, události dostávají rychlý spád.)

Ale přes všechno, co se děje venku,je v jídelně vlastně nádherně. Krémové záclony na oknech, útulné teplo vzbuzuje sladkou malátnost.

Starší bratr odhodil knihu a líně se protahuje.

„Teď zahraj tu naši.“

Drum, drum, drum...

Čepice bílé, holínky štíhlé,

to junkeři gvardějci jdou...

Starší Turbin se přidává. Temný pohled se jasní žlutými plamínky, v žilách horce pulzuje krev. Ale tiše, pánové, ne tak nahlas:

Vítejte, letňáci, zdravíme vaše ženy...

Kytara drnčí do pochodu, ze strun se hrne rota, raz-dva, raz-dva, junkeři jdou... A Nikolkovy oči vzpomínají:

Učiliště. Oloupané alexandrovské sloupořadí, děla. Kolem se po břiše plazí junkeři, brání se palbou. V oknech kulomety.

Mračno vojáků obsadilo učiliště, opravdové mračno. Co se dalo dělat. Generál Bogorodický dostal vítr a vzdal se i s junkery. Hanba!

Vítejte, letňáci, ať žijí vaše ženy...

Už z vojny jedeme, brzo k vám přijdeme...

Nikolkovi se tmí v očích.

Sloupy horkého vzduchu nad zlatěrudými haličskými lány. V prachu pochodují zaprášené roty junkerů. Ano, to všechno bylo, ale už není. Hanba! Konec!

Jelena rozhrnula závěs, na černém pozadí rzivě zasvítila její hlava. Vlídně se usmála na oba bratry, ale poplašeně vzhlédla k hodinám. Kdepak se zdržel Talberg? Má o něj strach.

Chtěla si zazpívat s nimi, aby zakryla rozčilení, ale najednou se zarazila a zvedla prst:

„Počkejte! Slyšíte?“

Ruka se zastavila. Na všech sedmi strunách. Všichni tři zpozorněli: Ano, to jsou děla. Těžké, vzdálené, duté vzdechy děl. A teď zas. Nikolka odložil kytaru a prudce vstal. Hned za ním se s leknutím zvedl Alexej.

V salónu je naprostá tma. Nikolka překotil židli. V oknech světýlka a sníh jako v opeře „Štědrovečerní noc“. Blikají a chvějí se ze tmy. Nikolka tiskne čelo ke sklu. Zapomněl na učiliště i na rozpálená pole, napjatě naslouchá. Kde to střílejí? Škubl poddůstojnickými rameny.

„Čert ví kde. Snad někde u Svjatošina. To je zvláštní, že by tak blízko?“

Alexej stojí uprostřed pokoje, Jelena blíže k oknu, oči jí potemněly hrůzou. Proč tu Talberg dosud není? Jak si to má vysvětlit? Starší bratr cítí její vzrušení, ale mlčí, i když ho zrovna teď svrbí jazyk. Ano, u Svjatošina, o tom nemůže být pochyb. Dvanáct verst od města. To je nadělení!

Nikolka vzal za okenní rozvorku, přitiskl nos na sklo, druhou rukou tlačí na rám, jako by ho chtěl vymáčknout a vylézt ven.

„Nejradši bych se tam rozjel. Zjistit, co se děje.“

„Na tebe zrovna čekají.“

V Jeleniných slovech se chvěje nepokoj. Stalo se neštěstí. Muž se měl vrátit nejpozději ve tři, a už je deset...

Beze slova se loudají zpátky do jídelny. Kytara výhružně mlčí. Nikolka vleče z kuchyně samovar a ten zlověstné hvízdá a syčí. Na stole stojí hrníčky, uvnitř zlaté, navrch s drobnými kvítky, vzácný zdobený porcelán. Za matčina života to býval sváteční servis, teď ho děti používají denně. Ubrus je navzdory kanonádě a přes všechno to trápení, napětí a zmatek bílý a naškrobený. Zásluhou Jeleny, která už nebude jiná, a také díky Aňutě, jež vyrostla v tomto domě. Jeho cípy svítí čistotou, a třebaže je prosinec, jsou na stole v sloupkové váze z mléčného skla modré hortenzie a dvě temně žhavé růže na důkaz, že život je krásný a nezničitelný — i když se od severu blíží záludný nepřítel, který může zničit toto nádherné zasněžené město a rozdupat poslední střípky pokoje a míru. Květiny přinesl Jelenin věrný ctitel, gardový poručík Leonid Jurjevič Šervinský, přítel prodavačky z proslavené cukrárny „Markýza“, která má známou v půvabném květinářství „Flóra Nizza“. Ve stínu hortenzií leží na talířku s modrými vzory nakrájený salám, v křišťálové misce máslo, v cukřence slazené mandle a vedle podlouhlá veka. Za normálních okolností by člověk s chutí pojedl a vypil šálek čaje.

Na konvici sedí pestrý kohout z barevné vlny a vyleštěná mosaz samovaru zrcadlí tři pokroucené tváře sourozenců. Protáhlé Nikolkovy rysy připomínají Momuse.

Jelena má v očích stesk, pramínky narezlých vlasů visí smutně kolem spánků.

Talberg asi někde uvízl se svým hetmanským vlakem a zkazil jí večer. Snad se mu proboha nestalo nic zlého... Bratři ochable žvýkají chlebíčky, před Jelenou chladne šálek čaje a vedle ní na stole leží „Pán ze San Franciska“. Zamžené nevidoucí oči hledí na slova:

... mraky, oceán, bouře.

Ale Jelena nečte.

„Chtěl bych opravdu vědět, proč se střílí tak blízko,“ nevydržel to Nikolka. „Není přece možné, aby...“

Sám se zarazil v půli slova, jeho tvář se křečovitě zašklebila v zrcadle samovaru. Pauza. Velká ručička se pomalu sune ke čtvrti na jedenáct.

„Střílí se proto, že Němci jsou svině!“ zavrčel Alexej.

Jelena zvedá hlavu k hodinám a ptá se smutně:

„Copak nás opravdu nechají na pospas osudu?“

Oba bratři se k ní jako na povel obracejí a začínají si vymýšlet:

„Zatím se nic neví,“ utěšuje ji Nikolka a okusuje kůrku chleba.

„Já to taky nevím jistě. Třeba jsou to plané zvěsti,“ zmírňuje Alexej svůj dřívější soud.

„Kdepak plané zvěsti,“ nevěří Jelena. „Je to pravda. Včera jsem potkala Ščeglovovou, tvrdila, že od Boroďanky se vrátily dva německé pluky.“

„Nesmysl!“

„Uvaž sama,“ ozval se znovu starší bratr, „je vůbec možné, aby Němci pustili toho lotra až k městu? No, co myslíš? Já si osobně nedovedu představit, že by s ním mohli najít společnou řeč. Vyloučeno! Němci a Petljura! Sami mu neřeknou jinak než bandita. K smíchu.“

„Nedělej si iluze! Já Němce znám. Viděla jsem jich několik s rudými páskami. Jednoho opilého poddůstojníka s nějakou ženskou, taky na mol...“

„No a? Jednotlivé případy demoralizace se mohou vyskytnout i v německé armádě.“

„Vy si myslíte, že Petljura nepronikne do města?“

„Hm... Já myslím, že ne.“

„V žádném případě! Nalej mi prosím ještě šálek čaje. A zbytečně se netrap. Zachovej, jak se říká, klid.“

„No dobře, ale kde zůstal Sergej? Jeho vlak jistě přepadli a ...

„Ale jdi! Co ty si hned nevymyslíš? Ta trať je přece úplně volná.“

„Tak co ho zdrželo?“

„Proboha, Jeleno! Sama dobře víš, jak to teď na dráze vypadá. Na každé zastávce stáli určitě nejmíň Čtyři hodiny.“

„Revoluční jízda. Hodinu jedeš, dvě stojíš...“

Jelena těžce vzdychla, pohlédla na hodiny a po chvíli začala znovu:

„Pane bože... Kdyby Němci nebyli tak podlí, bylo by všecko v pořádku. Dva pluky stačí, aby rozmáčkly toho vašeho Petljuru jako mouchu. Mně se zdá, že s námi hrajou dvojakou hru. A proč tu nejsou vychvalovaní spojenci? Co se toho naslibovali, darebáci!“

Samovar, který až dosud tichounce šuměl na stole, najednou hlasitě zaprskal a na podnos vypadly žhavé uhlíky, potažené Šedivou vrstvou popela. Bratři mimoděk pohlédli na kamna. Ano, tam stála odpověď:

Spojenci jsou pakáž...

Ručička hodin už sklouzla ke čtvrti, pendlovky chrčivě odbily a vzápětí jim z předsíně odpovědělo dlouhé, slabé zazvonění.

„Sláva, to je Sergej,“ vyhrkl vesele starší Turbin.

„Ano, to bude Talberg,“ přisvědčil Nikolka a běžel otevřít.

Jelena zrůžověla a vstala.

Ale Talberg to nebyl. Bouchly troje dveře, na schodišti se rozlehl Nikolkův udivený hlas. A pak čísi odpověď. Na schodech zaduněly okované boty a duté údery pažby. Do předsíně vtrhl mráz a před Alexejem a Jelenou se objevila vysoká ramenatá postava ve vojenském plášti až na paty, s hvězdami poručíka, nakreslenými inkoustovou tužkou na polních náramenících. Bašlyk jiskřil jinovatkou, těžká puška s nahnědlým bodlem zabrala půl místnosti.

„Dobrý večer,“ pozdravila postava chraptivým tenorem a ztuhlými prsty sáhla k hrdlu.

„Víťo!“

Nikolka pomohl příchozímu rozvázat cípy bašlyku, kapuce sklouzla na záda, odhalila štítek důstojnické čapky se zašlou kokardou a nakonec se nad mohutnými rameny vynořila hlava poručíka Viktora Viktoroviče Myšlajevského. Byla to nádherná hlava, upoutávala zvláštní, trochu smutnou krásou staré ušlechtilé rasy a rodu: Smělé různobarevné oči s dlouhými řasami, orlí nos, hrdé rty a bílé čisté čelo. Jen koutek úst visel zahořkle dolů a spodní čelist ztrácela svou linii, jakoby sochař, který formoval tento šlechtický portrét, seřízl kus hlíny a nechal mužné tváři drobnou, nepravidelnou, skoro dívčí bradu.

„Odkud jedeš?“

„Dej pozor, mám tam láhev vodky,“ skoro šeptem upozornil Myšlajevský.

Nikolka dal opatrně na věšák těžký plášť, z jehož kapsy vyčuhuje hrdlo láhve zabalené do kusu novin. Vedle pověsil těžký mauzer v dřevěném pouzdru; málem přitom převrhl stojan z jeleních parohů. Teprve pak se Myšlajovský obrátil k Jelene, políbil jí ruku a řekl:

„Jedu od Červené Hospody. Nech mě tu, Leno, na noc. Domů už to nestihnu“

„Bože můj, samozřejmě“

Vtom Myšlajevský zasténal, zvedl k ústům omrzlé prsty, ale dech mu vypověděl. Sníh na obočí a sametových knírech pomalu roztával, tváře zvlhly. Alexej mu rozepjal frenč, vytáhl cíp košile a přejel prstem po látce.

„No ovšem... Je jich tu plno. A jak se hemží.“

Poplašená Jelena na chvíli zapomněla na Talberga a začala běhat po bytě. „Nikolko, zatop v koupelně, dříví je v kuchyni. Škoda, že tu nemám Aňutu, pustila jsem ji domů. Alexeji, vysvleč mu kabát, ale rychle!“

Myšlajevský se s hekáním usadil v jídelně u kachlových kamen. Po domě zazvonily Jeleniny klíce. Alexej a Nikolka klečeli před hostem a stahovali mu úzké švihácké holínky s kovovými přezkami.

„Opatrně... prosím vás opatrně“

Rozmotali zmuchlané Špinavé onučky: pod nimi měl bleděmodré hedvábné ponožky. Blůzu odnesl Nikolka rovnou na verandu — ať vši spálí mráz. Myšlajevský v zmazané batistové košili s tmavými pruhy šlí, v modrých rajtkách se štruplemi vypadal najednou hubený, nemocný a ubohý. Jeho zmodralé dlaně zapleskaly, zašátraly po kachlích.

Proslýchá se... zle... bude

táhnou... bandy... rudé...

Dvanáct... máje... zamiloval...

„Jsou to ale mizerové!“ rozkřikl se Turbin. „To vám nemohli dát válenky a kožíšky?“

„Vá...lenky... „ parodoval plačtivě Myšlajevský. „Vá... lenky?“

Ruce i nohy mu v teple pomalu rozmrzaly a začínaly nesnesitelně bolet. Když Jeleniny kroky zanikly v kuchyni, vybuchl vztekle, se slzami v ocích;

„Hotovej bordeI!“

Zasyčel bolestí, celý se zkroutil, bodal prstem do ponožek a sténal:

„Sundejte mi je, sundejte...“

Odporně začpěl líh, v umyvadle tál kopec sněhu a oči poručíka Myšlajevského se kalně leskly — po jediné sklence vodky.

„Nakonec mi je budou muset uřezat! Nedej bože,“ vzdychl a bezmocně se zavrtěl v křesle.

„Snad to nebude tak zlé... No jo, palec ti trochu namrzl, ale to přejde. A tenhle taky.“

Nikolka přiklekl a Šetrně mu natahoval čisté černé ponožky; Myšlajevský zatím vsoukal zdřevěnělé ruce do huňatých rukávů koupacího pláště. Do tváří se mu vrátila barva, v čistém prádle a v županu už vypadal líp. Smršť sprostých nadávek zavířila pokojem jako kroupy na okenní římse. Poručík nenávistně přivíral oči a surově proklínal štáb, který se usadil ve vozech první třídy, nějakého plukovníka Ščetkina, mráz, Petljuru, Němce i fujavici a nakonec počastoval těmi nejhnusnějšími slovy samého hetmana Ukrajiny.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bílá garda.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.