© Nakladatelství Petrklíč s.r.o. 2013

© Radek Žitný 2013

...Mandlová se stýskala s Němci. Nemám dojem, že by tak činila z nějakého protičeského stanoviska. Pokud jde o její intimní poměr k Němcům, myslím, že šlo čistě o citové záležitosti. Například když se rozešla s Gollovou, svojí nejlepší přítelkyní, kvůli Söhnelovi...

Vladimír Šmerla

...Mandlová se stýkala s Němci. Nemám dojem, že by tak činila z nějakého protičeského stanoviska. Pokud jde o její intimní poměr k Němcům, myslím, že šlo čistě o citové záležitosti. Například když se rozešla s Gollovou, svojí nejlepší přítelkyní, kvůli Söhnelovi...

Vladimír Šmerala

Autor děkuje

Jaromíru Farníkovi a PaedDr. Václavu Žitnému

Úvodní slovo

Vážení čtenáři, herečka Adina Mandlová se stala v průběhu desítek let po svém úmrtí předmětem dohadů publicistů i bulvárních pisálků. Po celou tu dobu šlo většinou o jakési přežvykování jejích úspěšných pamětí, které vydal v Torontu Josef Škvorecký. Důležitý aspekt života A. Mandlové – obžaloba (respektive obžaloby) a soudní řízení – byly nepochopitelně přezírány, obcházeny lascivními frázemi nebo cíleně přikrášlovány a bagatelizovány.

Cílem této publikace tudíž není znovu vyprávět o životě a hereckých úspěších Adiny Mandlové. Určitým předpokladem pro četbu následujících kapitol by měla být alespoň částečná znalost jejích pamětí Dneska už se tomu směju, které lze označit za vcelku seriózní (na rozdíl kupříkladu od druhých pamětí Života sladké hořkosti její profesní kolegyně i generační vrstevnice Lídy Baarové). Především proto, že vzpomínky Mandlové, které zapsala s dlouholetým odstupem, jsou zde konfrontovány s „čerstvými“ poválečnými protokoly, jež byly sepsány v době jejího věznění a vyšetřování.

Je nasnadě upozornit předem na druhý, trochu skrytý obsah knihy – exkurz do doby nacistické okupace a následných represí po osvobození českého národa. Tehdy se ocitli na pranýři také přední (dříve všemi milovaní) filmoví herci a herečky. Důvodem bylo v drtivé většině případů podezření (lépe řečeno neopodstatněné nařčení) z kolaborace. Mnohdy z malicherných příčin.

Je pozoruhodné, kolik jedinců dokázalo stopy své skutečné viny účinně zahladit a naopak ponořit do bahna fanatické touhy po odplatě mnohdy nevinné oběti. Kolem Adiny Mandlové se pohybovala celá řada vysokých nacistických pohlavárů. Spojitost její osoby s důsledky jejich vlivu je mnohdy neuvěřitelná, leč skutečná.

Několik let se veřejně mluvilo o jejím poměru s katem českého národa K. H. Frankem, který mj. stál v pozadí vyhlazení Lidic a měl na svědomí tisíce mrtvých Čechů. Cíleně zameteno pod koberec bylo její mateřství s Vladimírem Šmeralem. On sám po válce zažíval herecký vzestup (také díky své politické angažovanosti), zatímco Mandlová v emigraci si herecky skoro neškrtla. Téměř nic se pak neví o tom, jak intenzivně ji a její emigraci po válce sledovala StB. To, že největším Jidášem se v této kauze stal její vlastní bratr, se jeví jako největší paradox jejího života, o němž dosud veřejnost neměla tušení.

Na základě studia autentických archivních dokumentů Vám předkládám knižní zprávu o této závažné kapitole (či spíše kapitolách) života Adiny Mandlové. Některé si zasluhují obšírnější komentář, jiné ponechávám v jejich dobové strohosti a dovoluji si Vám dát možnost, abyste sami usoudili, kde je pravda. Věřím, že tak bude konečně zaplněno „prázdné bílé místo“ v životopise dosud stále oblíbené filmové hvězdy.

Radek Žitný

Adina Mandlová jako fenomén

Proč byla a stále je Adina Mandlová vnímána jako fenomén? Na tuto otázku je upřímně řečeno těžké hledat odpověď. Každopádně je to osobnost, o níž je stále nebývalý zájem v médiích i mezi veřejností. Je často pokládána za „nejkrásnější prvorepublikovou herečku“. O tom lze pochopitelně polemizovat, neboť filmový pás a dobové fotografie nám zachovaly celou řadu krásných hereček z té doby. Nemá smysl srovnávat půvaby Adiny Mandlové, Lídy Baarové, Hany Vítové, Nataši Gollové, Jiřiny Štěpničkové, Věry Ferbasové a dalších tehdy úspěšných a obdivovaných žen…

Je lépe se zamyslet nad jejich hereckými schopnostmi. Bez obalu lze říci, že Adina Mandlová uspěla ve filmu právě díky svému vzhledu a určité komičnosti. Na divadle se však prosadit nijak výrazně nedokázala, neboť postrádala minimální jevištní školení. Byla tedy herečkou filmovou – zato velmi úspěšnou. Připomeňme, že k filmové kariéře jí dopomohl především Hugo Haas. Bez jeho velkého přičinění by asi zůstala modelkou v některém pražském módním salónu a dnes by se o ní nemluvilo a nepsalo. Ostatně její filmový debut ve filmu Děvčátko, neříkej ne! je lépe nepřipomínat. Řekla zde jedinou větu: „Z lásky bolej vlásky.“ Stojí za to krátce připomenout režiséra tohoto snímku. Byl jím Josef Medeotti Boháč, který se později za války zkompromitoval svými styky s nacisty, což ho stálo život. Adina tehdy nemohla tušit, jak moc se ona sama s nacisty také za několik let zaplete, mj. také proto, že byla za první republiky milenkou židovského herce Hugo Haase… Tady je první náznak budoucího osudu.

V tom lze najít další součást fenomenálního obrazu české herečky: kolaborantka? Toto lákavé téma je dalším důvodem, proč je neustále o Adině psáno. Ale dobrat se skutečných důvodů a myšlenkových pochodů, které ji vedly k velmi častým stykům s nacisty, už nikdy nemůžeme. Ty si vzala Adina s sebou na věčnost. Pokud ale sfoukneme prach z archivních dokumentů, můžeme pod tuto tajemnou slupku alespoň nahlédnout.

Po válce se konal soud. Zde je druhý aspekt fenoménu: trestankyně. Neustále je reprodukována fotografie z nádvoří pankrácké věznice, kde Adina čerpá pumpou vodu a usmívá se. Přestože byl tento záběr pečlivě propagandisticky naaranžován, je vnímán jako důkaz určitého ponížení. Adina však strávila na Pankráci „jen“ 2 měsíce. Její kolegyně Lída Baarová zde byla rok a půl. Nataša Gollová, jejíž svědomí také nebylo z doby okupace nejčistější, si vybrala trest ve formě onemocnění skvrnitým tyfem, když ošetřovala nakažené vězně v Terezíně. Řada dalších kolegů, kteří se také stýkali za okupace s nacisty, byla vyšetřována na svobodě a mnoho z nich nebylo vyšetřováno vůbec.

Po odbytém trestu se nám jeví jako další důvod fenoménu tento: emigrantka. Toto téma je všeobecně populární. Takže jeho spojení s bývalou filmovou divou je více než lákavé pro mnohé dohady. Málokdo z publicistů se ale zajímal o to, jak intenzivně byla emigrantka Mandlová sledována bezpečnostní službou, a o to, že na ni byl veden rozsáhlý svazek StB.

Pozoruhodné jsou také proměny jejího jména. Ačkoliv její občanské jméno bylo Jarmila, nechala si říkat Adina. Známá byla především jako Mandlová, ale po válce ji patrně dost zachránilo při vyšetřování to, že nadále používala příjmení po svém prvním manželovi – Tůmová. Poté se jmenovala Jarmila Knight a ještě později Jarmila Pearson…

Nad všemi těmito aspekty ční jeden zásadní: milenka. Adina měla v posteli několik stovek mužů. Nebylo divu. Její kráse bylo asi vskutku těžké odolat. Bohužel skutečností je, že mezi nimi se objevilo také několik nacistů. Byla čtyřikrát vdaná, ale nikdy v manželství nepočala potomka, to se podařilo vždy jen s milenci. Je známo, že byla třikrát těhotná a vždycky o dítě přišla.

Všechny tyto životní mezníky pak zastřešuje obvyklé klišé: zahořklá stará žena. Proč se neustále o všech stárnoucích umělkyních píše, že jsou na konci života zahořklé? V případě Adiny Mandlové víme, že svému životu se nakonec sama smála. Tedy to tak alespoň tvrdila ve svých mimořádně čtivých a cynismem skrz naskrz prošpikovaných memoárech.

Adina byla fotogenická za všech okolností

Než začnete číst následující řádky, mějte prosím na paměti to, že Adina Mandlová prožila neskonale bohatý život. Pochopitelně plný vzestupů i pádů. Žila ho v době, kterou si dnes těžko představíme.

Přestože jsou zde popsány víceméně její prohřešky, tak dnes již nemá smysl ji nijak odsuzovat ani kritizovat. Její život může být pro mnohé z nás poučením o tom, jak se dokáže člověk porvat se svým vlastním osudem.

Jedna ze vzácných „modelových“ fotografií, kde lze obdivovat prvorepublikový účes

Nehoda na Barrandově

Začátek herecké kariéry Adiny Mandlové je ověnčen závažnou kauzou. Adina tehdy svým autem usmrtila nevinného chodce Karla Musila. Ale nebyl to jediný mrtvý v tomto případě. Předčasně zemřela také druhá účastnice nehody, která údajně sama vůz řídila – Adinina přítelkyně Berta Kučerová.

Nejprve si přibližme onu kauzu tak, jak ji vylíčila sama Adina ve svých pamětech. Stalo se tak s odstupem mnoha let, takže mnohá fakta si patrně upravila k obrazu svému: „Začala jsem být známá a šla jsem z jedné role do druhé… Jenže jako vždycky v životě, když jsem si myslela, že mi nic nestojí v cestě k úspěchu, stalo se něco, co mi, i když jenom na čas, udělalo čáru přes rozpočet. Věřím sice v osud, ale byla jsem to já, kdo mu svou lehkomyslností a zbrklým jednáním nejvíce napomáhal. Na jaře roku 1935 jsem měla několik dní volno mezi dvěma filmy a jezdila jsem se koupat do klubu pod Barrandovem ve voze, který si Hugo Haas nedávno koupil /ve skutečnosti patřilo auto samotné Mandlové – pozn. aut/. Protože sám neřídil, dělala jsem mu šoféra, a když filmoval nebo zkoušel, měla jsem auto k dispozici. Jednou po koupání jsem navrhla Bertičce, s níž jsem se přes Haasovy opětovné protesty pořád kamarádila, že jí ukážu barrandovské ateliéry. Cestou zpět mě Berta uprosila, abych ji nechala řídit. Měla sice vůdčí list, ale neměla moc zkušeností; přesto jsem ji lehkomyslně nechala řídit /podle policejního vyšetřování řídila údajně ve skutečnosti Mandlová. Patrně se ve svých memoárech nedokázala smířit s vlastním svědomím – pozn. aut./.

Když jsme dojely do zatáčky pod Barrandovem, kde začínal provoz, chtěla jsem si s ní vyměnit místo, jenže ona šlápla na plyn místo na brzdu a vyjela prudce na chodník. Naneštěstí se tam zrovna procházel chudák starý penzista a vůz mu přirazil nohu k telegrafní tyči. Byla jsem hrůzou bez sebe; nejen, že jsem byla nepřímo zodpovědná za jeho zranění, protože jsem Bertu nechala řídit, ale v tom okamžiku mi blesklo hlavou, co tomu řekne Hugo, když mi neustále zakazuje s Bertou se stýkat. Dostala jsem nešťastný nápad. Byly jsme stejně oblečené, šedivé flanelové kalhoty a bílý pulovr, obě blondýnky se stejnými účesy a stejné postavy, takže bylo snadné si nás splést. V panice, která se mě zmocnila, jsem tedy vzala vinu na sebe a svědkům i policii jsem prohlásila, že jsem auto řídila. Když jsem se ten večer se vším svěřila Ferdovi Peroutkovi, naléhal, abych hned ráno s Bertou zajela na četnickou stanici, kde sepsali protokol, a svoji výpověď odvolala. Ale dostaly jsme se tam až třetí den, a to už bylo pozdě.

S Hanou Vítovou ve filmu Otakara Vávry Šťastnou cestu. V soukromí byly obě herečky dobrými kamarádkami a po určitý čas i sousedkami

Četníci už mezitím předali spis státnímu zastupitelství. Mezitím chudák starý penzista Musil v nemocnici po operaci umřel – měl cukrovku a amputaci nepřežil. A já byla obžalovaná ze zabití následkem nebezpečného řízení. Nic nepomohlo svědectví Berty – soud dospěl k názoru, že jsem ji přemluvila, aby výpověď změnila, protože jako filmová fanynka byla pod mým vlivem, a tak jsem dodatečně byla obviněná z navádění ke křivému svědectví. Hlavním svědkem návladního byl kameraman Blažek, který jel ve svém voze za námi, když jsme si předtím vyměnily místa. Ten byl ochoten přísahat, že v okamžiku nehody jsem seděla za volantem já. Přece mě dobře zná, protože mě fotografoval v jednom filmu. Zapomněl ovšem podotknout, že jsem ovlivnila Haase, aby v dalších filmech svěřil kameru někomu jinému, myslím, že to byl Stalich, který mě uměl zabírat mnohem lépe. Proces se táhnul dlouho, a samozřejmě že to noviny rozmazaly; hlavně Stříbrňák /myšlen je nacionalista Josef Stříbrný a jeho radikální deník Polední list – pozn. aut./ a jiné fašistické orgány, především Vlajka /jeden z nejotřesnějších antisemitských týdeníků, které tehdy vycházely – pozn. aut./, tedy zapřísáhlí odpůrci mých levicových přátel, kteří svědčili pro mě.

Můj obhájce dr. Josífko neprozřetelně a bez mého vědomí sehnal jakéhosi falešného svědka, který po křížovém výslechu byl přímo u soudu zatčen a odvlečen do cely. Tím se ovšem moje situace značně zhoršila a výsledek byl, že jsem byla odsouzena do vězení na čtyři měsíce podmínečně na tři roky. A proti tomu podmínečnému odsouzení se státní zástupce odvolal. Nemohl mě zřejmě ani cítit. My jsme se odvolali okamžitě, ale než došlo k dalšímu řízení, musela jsem vytrpět spoustu ponížení a opovržení, vzbuzeného a živeného mezi obecenstvem senzačními plátky.

Vyrojila se spousta článků, které to hrály na lidskou závist a na populární předsudky vůči herečkám. Tak třeba Vlajka, která mě zejména pronásledovala, tehdy i později, napsala: ‚Také sama obžalovaná se přičinila o to, aby její případ nebyl případem jen tak všedním, neboť nezapomněla ani před soudem, že je filmovou herečkou. Objevovala se ustrojena jako na filmový set v bílém. Při rozsudku se Mandlová hořce rozplakala a kapesníkem si rozmazávala své rudě natřené rty a maskára na očích, protože na lavici obžalovaných pokaždé usedla silně nalíčena.´ Bílý kožíšek vznikl reportérovou fantazií z obyčejného zimníku a ty holinky byly ty nejlacinější válenky, které jsem nosila, protože byla krutá zima. Také nalíčení si pan reportér přidal pro efekt, v soukromém životě jsem se tehdy prakticky nelíčila. Prostě objektivita bulvárního tisku. Celá aféra sloužila v podstatě k útoku pravičáků na politický směr reprezentovaný mými přáteli. Pro mne svědčil Peroutka, Werich a dr. Herben. Haas a Oberlander byli Židi. Těžko se tedy divit, že na mém případě si smlsli všichni antisemiti. Kromě těch urážek jsem byla také na čas úplně vyřazena z filmové práce, protože veřejné mínění bylo proti mně a žádný producent si netroufal mě obsadit.“ 1)

Adina se svým typickým úsměvem na portrétní fotografii ze 40. let

Noviny Polední list napsaly dne 1. června 1935 o případu následující: „Filmová hvězda přejela člověka. Před veřejností byla událost ututlána – Ve filmových ateliérech na Barrandově dějí se poslední dobou divné věci. Tak ve čtvrtek dopoledne při jedné scéně sesula se prkna, na nichž stálo několik dělníků, mezi nimi dělník Josef Dvořák z Pankráce. Prkna pohmoždila Dvořáka tak, že musil býti odvezen na kliniku prof. dr. SchlÖffera, kde bylo shledáno, že si zlomil tři žebra na levé straně a utrpěl odřeniny na hlavě a zádech. Byl ponechán na klinice. Horší událost stala se minulého týdne. Do novin se však nedostala, poněvadž někdo staral se, aby záležitost do veřejnosti nepronikla. Na filmovém nebi objevila se nová kinohvězda sl. Mandlová. Mnozí přirovnávají její zevnějšek k Brigittě Helmové, která nedávno byla odsouzena do vězení, poněvadž přejela svým autem člověka. Trest si také musila odpykat. Naše Brigitta Helmová –sl. Mandlová – má také auto. Před několika dny učila jezdit svoji přítelkyni na Barrandově.

A přitom vrazila do jistého penzisty z Královských Vinohrad, takže nešťastník leží ještě dnes v nemocnici s přelámanými údy.

Zajímali jsme se o tuto věc, abychom se přesvědčili, jakým způsobem vyrovná se naše kinohvězda s pohmožděným penzistou. Na všech stranách setkali jsme se však s tajemnými tvářemi. Nikdo nechtěl nic vědět a tím méně říci. Někdo v zákulisí pracoval na ututlání aféry. Je zajímavé, že noviny dostanou zprávu o cyklistovi, který porazil nešťastnou náhodou pekařského učedníka, ale novinám se nesdělí, když kinohvězda zmrzačí člověka.“

Abychom se podívali na tento případ také ze strany vyšetřovatelů, nahlédněme do dochovaných vyšetřovacích spisů:

UDÁNÍ:

Jarmila Mandlová jest dne 28. 1. 1910 v Mladé Boleslavi narozená a křtěná – dcera Jana a Anny roz. Kryžové, do Ml. Boleslavi přísluší. Bydlí v Praze, Revoluční tř. č. p. 19, svobodná, filmová herečka, české národnosti, bez vyznání, vychodila 8 tř. obecné školy a 3 tř. reálky v Ml. Boleslavi, nepečuje o nikoho, nemajetná a podle udání dosud zachovalá.

Vyšetřována štábním strážmistrem Janem Moravcem v přítomnosti městských strážníků Vítězslava Bičíka, Karla Šmolce a Antonína Vaška, kteří konali službu na Zlíchově a služebně jsou přiděleni k magistrátní úřadovně hlavního města Prahy na Smíchově.

Svědci: dělník Jaroslav Petera z Prahy XII, Krkonošská ulice č. 17, Antonín Kučera, dělník z Vršovic, kolonie na Bohdalci č. p. 94, dělník Čeněk Malinger ze Starých Strašnic, kolonie Za Dráhou č. p. 17, dr. Josef Endler ze Smíchova, Švédská ulice č. p. 1037, Jaroslav Blažek, filmový operatér ze Zbraslavi I, č. p. 209, Václav Bartoš, obecní zaměstnanec hl. m. Prahy, bytem v Hlubočepích č. p. 139.

Poznámka: Jarmila Mandlová má vůdčí list, vydaný dopravním úřadem policejního ředitelství v Praze číslo 2903, ze dne 8. srpna 1933, který ji oprávňuje řídit osobní vozy. Osobní auto: sportovní aerovka – evid. značka P-24.879 jest majetek filmového herce Hugo Haase, bytem v Praze I, Revoluční třída č. p. 19, a jest pojištěno u pojišťovny „Praha“ na Příkopech.

SKUTKOVÁ PODSTATA:

Filmová herečka Jarmila Mandlová jela dne 21. května 1935 asi o 13.30 hodině se sportovním vozem Aero evid. číslo P-24.879, ve společnosti Berty Kučerové z Prahy II, Jungmannova třída č. p. 31, po silnici od filmového ateliéru AB na Barrandově směrem na Zlíchov, kde mínila odbočit na státní silnici a jet ke Zbraslavi. Při ústí silnice z Barrandova do státní silnice Praha-Zbraslav snad z neopatrnosti zavinila Jarmila Mandlová, že s autem, které sama udánlivě řídila, nestačila řízení vozidla stočiti doleva na státní silnici směrem ke Zbraslavi, nýbrž tuto silnici přejela šikmo k protějšímu chodníku, kde narazila pravým předním kolem a blatníkem na zábradelní zeď, po zdi dřela pravým předním blatníkem asi 1 metr délky a o 2 metry dále zachytila rovněž předním pravým blatníkem po tomto chodníku směrem ke Zbraslavi jdoucího penzistu Karla Musila z Vinohrad, Foschova třída č. p. 113, jehož opět o 2 metry dále přirazila ke sloupu elektrického vedení, kde se teprve auto zastavilo.

Při nárazu na sloup elektrického vedení byla Karlu Musilovi předním kolem a blatníkem přiražena pravá noha na traverzu, podpírající onen sloup. Náraz byl dosti značný, protože Karlu Musilovi byly způsobeny komplikované zlomeniny pravého bérce, z něhož byla masitá část skalpována, pohmoždění levého stehna, přičemž ještě pádem na kamenný okraj chodníku utrpěl tržnou ránu nad okem. Poranění jsou rázu těžkého.

Jako Lil Adina ve filmu Provdám svou ženu

Na místo nehody přivolal městský strážník Vítězslav Bičák vůz záchranné stanice z Prahy, jehož orgánové přiložili Karlu Musilovi prozatímní obvaz s deskami na zlámanou nohu a dopravili jej do všeobecné nemocnice v Praze na kliniku prof. SchlÖffera, kde zůstal v ošetřování.

U osobního automobilu výrobní značky Aero byl poškozen a deformován pravý přední blatník, přední ochranný rám. Jiné poškození na místě nehody shledáno nebylo.

II.

Případ oznámil na zdejší stanici telefonicky dne 21. května 1935 o 13.45 hodině městský strážník Vítězslav Bičák, který toho dne konal službu na Zlíchově a k nehodě byl přivolán. Městský strážník Vítězslav Bičík poskytl pro poraněného Karla Musila potřebné obvazy, protože ve voze, který Jarmila Mandlová řídila, předepsaná lékárnička s obvazem nalezena nebyla.

Při příchodu štábního strážmistra Jana Moravce na Zlíchov byl již na místě nehody vůz záchranné stanice a její orgánové přikládali poraněnému na zlomenou končetinu desky s příslušnými obvazy. Osobní auto Aero stálo již pravými koly vedle chodníku a asi ½ metru zpátky od sloupu elektrického vedení, do něhož narazilo. Filmová herečka Jarmila Mandlová a Berta Kučerová, která Jarmilu Mandlovou doprovázela, byly nedaleko v městské strážnici, kam byly orgány městské stráže před lidmi je ohrožujícími odvedeny.

Dělník Jaroslav Petera z Prahy XII, Krkonošská č. p. 17, který pracoval na stavbě benzinové pumpy asi 50 kroků od místa nehody, udal, že Jarmilu Mandlovou sledoval již několik dnů, kterak značnou rychlostí projíždí po silnici ke Zlíchovu na Barrandov, a proto i dne 21. května 1935 po 13. hodině, když sjížděla autem z Barrandova po silnici dolů ke Zlíchovu, ji sledoval. Podle udání Jaroslava Petery, zastavila řidička vozidlo pod kopcem, asi 30 kroků od ústí na Zbraslavskou třídu. Tam vozidlo znovu nastartovala, vozidlo rozjížděla trhaně kupředu, a když již bylo na státní silnici, která je dlážděná, rozejelo se přímo k protějšímu chodníku, jelo ještě dále kupředu, kde strčilo pravým předním blatníkem do starého pána, jenž šel po chodníku směrem ke Zbraslavi a který ještě před přijíždějícím autem popoběhl, aby mu unikl. Auto však jelo mnohem rychleji, tak, že chodce strkalo před sebou pravým předním blatníkem až k samému sloupu elektrického vedení, kde se zastavilo, a onen chodec upadl na zem. Obě ženy, které ve voze seděly, ihned z auta vyskočily, a jedna z nich, menší postavy, řekla té větší: ‚Ty si šlápla místo na brzdu na plyn!´ Přispěchal proto s jinými k místu nehody a vyprostili poraněného muže, jehož pravá noha byla přiražena pravým předním kolem k železné traverze, a položili jej na chodník. Muž krvácel z pravé nohy a z rány na hlavě. Nohavici na pravé noze měl rozervanou a její části visely na špičce oné opěrné traverzy.

Antonín Kučera, dělník z Vršovic, kolonie Bohdalec č. p. 94, který byl dne 21. května 1935 v době nehody zaměstnán na vykopávce asi 50 kroků od místa, udal, že viděl ono osobní auto řízené ženou již v ústí silnice od Barrandova na státní silnici Praha-Zbraslav. Auto jelo kolmo přes silnici, kde na druhé straně narazilo pravým předním blatníkem na zábradelní zeď a jelo dále po chodníku směrem k Chuchli. Po tomto chodníku šel též směrem k Chuchli starý pán, kterého auto blatníkem strkalo před sebou až ke sloupu elektrického vedení, na který narazilo. Tam také onen starý muž upadl na zem. Přispěchal s lidmi a na pravou nohavici mu přiložili obvaz, neboť z této nohy krvácel. Muž onen měl pravou nohu přiraženou mezi pravým předním kolem a železnou traverzou, která podpírá elektrický sloup.

Čeněk Malinger, dělník ze Starých Strašnic, kolonie Za Dráhou č. p. 17, který byl dne 21. května 1935 po obědě rovněž zaměstnán při vykopávce nedaleko místa nehody, udal, že stál nad výkopem a viděl osobní auto, v němž seděly dvě ženy, státi na silnici před ústím silnice od Barrandova na Zbraslavskou třídu. Jedna ze žen uvedla auto do chodu, ale auto jelo kupředu trhaně. Náhle se auto rozejelo a jelo přímo přes zbraslavskou silnici k protějšímu chodníku, kde pravým předním blatníkem narazilo na zábradelní zeď. O tuto zeď se kousek třelo kupředu směrem k Chuchli. Před autem po témže chodníku směrem k Chuchli šel nějaký starý pán, který popoběhl, ale auto jej dostihlo a strkalo až ke sloupu elektrického vedení, kde se zastavilo. Tam také onen pán upadl na zem. Přispěchal jsem s jinými na místo a vida, že týž má pravou nohu přitisknutou pravým předním kolem auta k železné traverze, podpírající onen sloup, posunuli jsme vozidlo zpět a muže, který krvácel z nohy a hlavy, položili jsme na chodník. Části látky z rozervané nohavice visely ještě na špičce traverzy, podpírající sloup elektrického vedení.

Dr. Josef Endler ze Smíchova, Švédská ulice č. p. 1037, udal, že dne 21. května 1935 po 13. hodině vyšel od vltavského břehu na zbraslavskou silnici a na silnici odbočující k Barrandovu viděl státi auto a v něm seděly dvě ženy. Auto se náhle rozejelo a jelo značnou rychlostí přes silnici, kde narazilo na zeď ohraničující silnici. Tam po chodníku jdoucího muže porazilo a vleklo několik kroků ke sloupu elektrického vedení, kde se zastavilo. Přiběhl k místu a s jinými pomáhal vyprostit muže, jehož pravá noha byla vtísněna mezi pravé přední kolo auta a traverzu podpírající sloup elektrického vedení.

Jaroslav Blažek, filmový operatér ze Zbraslavi I č. p. 209, udal, že dne 21. května 1935 po 13. hodině jel autem z Prahy směrem ke Zbraslavi. Byl asi 30 kroků od ústí silnice vedoucí na Barrandov, když z této vyjíždělo auto, řízené Jarmilou Mandlovou. Právě v místech, kde měla tato stočiti vozidlo doleva směrem ke Zbraslavi, kam chtěla též jeti, stál metař s dvoukolovým vozíkem, na němž měl dvě plechovky na smetí. Tato okolnost pravděpodobně zavinila, že Jarmila Mandlová musela obejetím metaře s vozíkem učiniti větší oblouk, na vytočení vozidla jí nezbylo pak již dosti místa a narazila na zábradelní zeď ohraničující zbraslavskou silnici. Vedle chodníku v jízdní dráze, směrem ku Praze, šel starý muž, tomu se nemohla Jarmila Mandlová již vyhnouti a srazila jej zpět na sloup elektrického vedení, kde utrpěl poranění. Kdyby byl onen starý muž šel po chodníku, nebyl by býval autem zachycen.

Václav Bartoš, zaměstnanec města Prahy (metař) z Hlubočep č. p. 139, udal, že dne 21. května 1935 asi v udanou dobu projížděl s dvoukolovým vozíkem na smetí po zbraslavské silnici od Zlíchova směrem k Chuchli. Při ústí silnice odbočující na Barrandov žádné auto řízené ženou neviděl, a teprve když již byl asi 60 až 70 kroků za místem nehody, spatřil, že lidé pracující na vykopávce někam spěchají. Proto se obrátil a viděl, že nějaké auto stojí u sloupu elektrického vedení a před ním na zemi leží člověk, jehož lidé vyprošťují. Jak se případ udál, neví.

Berta Kučerová z Prahy II, Jungmannova tř. č. p. 31 udala, že dne 21. května 1935 po 13. hodině jela ve voze společně s Jarmilou Mandlovou z filmového ateliéru AB na Barrandově. Před ústím do zbraslavské silnice motor auta uhasl, a proto Mandlová zastavila a znovu startovala. Jarmila Mandlová chtěla jeti odtud směrem ke Zbraslavi, ale v místě, kde měla vytáčeti vozidlo do Zbraslavské třídy směrem ke Zbraslavi, stál metař s dvoukolovým vozíkem, jehož musela velkým obloukem objížděti. Později již nestačila vozidlo vyrovnati a narazila předním pravým kolem na chodník u protější strany silnice. Na tomto chodníku stál nějaký pán, který před autem vstoupil do jízdní dráhy, kde byl autem povalen a padl mezi auto a sloup elektrického vedení.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Obžalovaná Adina Mandlová.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.