Příhody pivařů

Josef Mucha

© Josef Mucha 2013

© Nakladatelství Petrklíč, s.r.o. 2013

ISBN (tištěné): 978-80-7229-520-3
ISBN (epub): 978-80-7229-493-0
ISBN (mobi): 978-80-7229-494-7

ÚVODEM

Jelikož jsem původním povoláním hajný, což je povolání, kde nikdy o nějakou tu legraci není nouze, a potom života během donucen prošel jsem několika profesemi, od řidiče všeho možného přes údržbáře, kameníka a podobně, mohu dnes říct, že jsem prožil poměrně pestrý život.

V době, kdy mi bylo teprve nějakých těch „cet let“, jsem se navíc kromě nějaké té pracovní činnosti zabýval i trápením několika hudebních nástrojů, které chudinky za nic nemohly, a to spolu se členy několika vesnických kapel.

Pro ty muzikanty je ale to, že trpěli moji přítomnost v kapele a dovolili mi trápit slechy posluchačů, věc naprosto neomluvitelná!

Mimoto jsem ještě skládal texty vesnických staročeských májů, které dnešní mládež zná leda tak z doslechu od pamětníků, a také tyto máje jsem kázal.

Celkem více jak třicatery.

Pro tyto texty jsem musel sbírat různé někdy více, někdy méně humorné příhody, které jsem na přání sepsal do jakéhos takéhos bloku povídek o tom, jak se i za „totáče“ dokázali lidé bavit, i když to někdy smrdělo průšvihem.

Jména aktérů v povídkách vystupujících jsou pozměněná, neboť většina se jich těší dobrému zdraví a tvrdé ruce.

Jména obcí v Posázaví jsou pozměněná též.

Jestli vydržíte a přečtete toto dílko do konce, přeji Vám alespoň trochu zábavy v této poměrně nezábavné době.

Pokud se bavit nebudete, a přesto vydržíte číst také až do konce, děkuji Vám za Vaši trpělivost a odvahu.

1.

Představte si tichý večer na malém městečku.

Co městečku! Větší vesnice to je, jak se říká, „středisková obec“, která se pouze honosí svým pěkným kostelem z padesátých let minulého století, jednou samoobsluhou, dvakrát týdně dojíždějícím lékařem a jednou týdně zubařem, který má svou ordinaci na místní faře k malé radosti pana faráře.

A abychom nezapomněli na místní kino, kde jednou týdně promítnou dva filmy bez týdeníku, na ten by se stejně nikdo nekoukal, když to další bude stejně pitomost jako třeba Leninovo mládí, Rudá garda a tak podobně, hlavně že se člověk po deseti pivech za tři kačky alespoň pořádně vyspí!

Pak nesmíme zapomenout na jednu docela pěknou sokolovnu, v které mládežníci a jiné složky občas pořádají zábavy a jiné veselice spojené s větší pijatikou a sem tam nějakou tou ránou do nosu.

Nakonec pak nejnavštěvovanější zdejší koutek je místní restaurace s mladou paní vedoucí a jedním starým, vysloužilým kulečníkem. Zde se právě dnes večer jako každé jiné dny soustředilo kulturní a schůzovní úsilí několika místních spolků.

Předseda spolku chovatelů, zvaného jinak „samci“, přednáší právě v jednom koutě lokálu svou plamennou řeč o boji s myxomatózou a ze všech sil se snaží přeřvat Pepu Císaře, velitele požárníků, kteří schůzují v druhém rohu.

Naproti výčepu jako vlci na měsíček vyje několik žen různého věku, u některých těžko odhadnutelného, jinak členek rady žen, které svou schůzí již skončily a usnesení na schůzi přijaté řádně zavlažují, aby se ujalo a asi samo od sebe splnilo.

U vysloužilého kulečníku se líně poflakuje několik mladíků posílených pivem, kteří se rozhodli, že si zpříjemní večer partií biliáru o rum. Mají na to svá zvláštní a podivná pravidla, protože se většinou stává, že než dohrají partii do sta, je jich polovina pod stolem a vítězem bývá obvykle RUM. Mezi nimi jak ta biblická „třtina ve větru se klátící“ mává sebou Pepa Kočí.

Kočí jménem a bývalý kočí zdejšího JZD, než koně zestárli natolik, že byli odvezeni do vuřtů. Od té doby dělá Pepa v družstvu jakousi „děvečku pro všechno“, pokud se podaří farmářovi polapit ho ráno ve střízlivém stavu.

Aby to bylo pokud možná co nejméně, o to Pepa pilně pečuje a z opičky skoro nevychází. Také dneska je už akorát, protože je neděle, tak aby mu to do rána vydrželo, až se pro něj ráno farmář Fanda zastaví. Pro jistotu má v tašce u dveří několik piv a půl láhve vína; kdyby ho nedej bože k ránu, jak se říká, předčasně opojení opustilo, tak si cvakne, než stačí Fanda vstoupit do dveří.

Ale teď je do rána ještě daleko, a tak soustředěně přihlíží hře, každou chvílí zlomený do jiného úhlu, v některých chvílích natolik ostrého, až člověku, který jeho cvičení přihlíží, začínají připadat všechny zákony o zemské přitažlivosti jako čirý nesmysl. Zrovna teď se mu zdařil dokonalý most, který při narovnání spojil s jakýmsi trojitým rittbergerem, ale natolik nevydařeným, že skončil přistáním na plátně kulečníku.

Za ten obdivuhodný výkon – vzhledem k jeho stavu – byl odměněn několika nadávkami od hrajících mladíků, a tak se zneuznaný a uražený jejich nepochopením odebral k pultu pro další duševní i fyzickou posilu. „Dve po pysku dostaneš, a nie pálenicu,“ řekl mu jeden lesní dělník, v klidu popíjející své desáté pivo, popadl Pepu za límec s úmyslem odeslat ho domů expres rekomando a svoji větu doprovodil několika kopanci do té části těla, kam se doktoři s oblibou strefují injekční stříkačkou.

Ale to neměl dělat!

V lokále sedí ještě dva Pepovi bratranci, již také v povznesené náladě. Jak viděli to příkoří na Pepovi páchané, hned jsou na nohou, i když trochu vratkých, a už začala mela. Lesní dělník, „čo ho Jano volajú“, dal ránu jednomu bratránkovi. Druhý bratranec rve Jana za ušisko jednou rukou a druhou se mu podařilo uštědřit jednu do zubů vrchnímu, který to tam přišel urovnat. A již se přidávají další aktéři, kteří doposud seděli klidně u svých stolů, a pořádek a klid ke schůzování si přicházejí zjednat i chovatelé s hasičským bratrstvem.

Je z toho zkrátka krásná pranice, jen členky rady žen zachovávají klid, některé ještě pozpěvují, ty starší pozorně sledují, aby jim nic neušlo a měly co referovat zítra v samoobsluze dalším, které se této krásné a vydařené schůze nezúčastnily a budou toho moc litovat.

Pranice by se jistě protáhla na neurčito, když ne v lokále, tak ještě venku by pokračovala kdoví jak dlouho nebýt Pepy Císaře, hasičského velitele, který svými sto a patnácti kilogramy živé váhy a mnohaletou praxí, jak takovéto situace řešit, za několik minut zjednal pořádek. Rozehnal je jako vrabce na všechny strany, většinou ze dveří, a na své si přišla i jedna příliš zvědavá drbavá bába, neboť v tom chumlu z oněch slibovaných „dvou po pysku“ také jednu obdržela a bude se moci zítra v sámošce pochlubit viditelným důkazem svých tvrzení, která tam bude ostatním, co měly tu smůlu, že se schůze nezúčastnily, předkládat.

Tak se hospoda dočista vylidnila, vrchní řve, že se na to vykašle, a zavírá.

Pepa Císař, který tam po té čistce zůstal už docela sám, mu povídá: „Zavřít to klidně můžeš, ty vole, a zaplať ti to pánbůh, máš je venku všecky, ale peníze jsem od nich už vybrat nestačil. Holt si je budeš muset zkasírovat jindy, anebo bejt místo peněz spokojenej s těma pár fackama, co jsi tady vyfasoval. V těch určitě mít manko nebudeš! Ty budeš mít znát na ksichtě ještě za tejden!“

Po tomto krásném utěšení nešťastného vrchního opouští hospodu i Pepa Císař a městečko ztichlo. Jen členky rady žen si doma libují, jak ten týden krásně skončil, a ta nádherná nedělní schůze! Zase bude týden o čem mluvit!

Jenom stará Vlášková, to byla ta, co z oněch „dvou po pysku“ také jednu vyfasovala, máčí kušnu v lavoru a kleje jako dlaždič, ono ji totiž ani tak nemrzí, že dostala po svojí zvědavý klapajzně, ale ony jí tam přitom také vypadly státní zuby, a tak bude muset k dojíždějícímu dr. Práškovi pro nové. A to zase budou otisky, a těch keců od bab v sámošce, když bude chodit na nákup s prázdnou hubou! A ta rypna, stará Kruliška, ta z toho bude mít druhý Vánoce! Takže bábrle Vlášková při tom krásném závěru týdne nakonec dopadla nejhůř.

Josef Mucha velice rád zpíval a hrál přátelům v Kamenné Lhotě v Lesnickém odborném učilišti (1963-1965)

2.

Po včerejším trochu rušném večeru je ráno bez mráčku, sluníčko svítí jako o polednách a klukům začínají prázdniny. První den prázdnin, to je něco pro ně! Jak se jim celý rok nechtělo ráno do školy vstávat, dneska jsou už všichni na nohou, dřív než tátové a mámy.

A jako když si řeknou, všichni, někteří bez snídaně, hurá na náves, které se tady honosně říká „městečko“. Mnozí z nich ještě večer doma něco zaslechli o té včerejší veselici v hospodě a teď o tom živě rokují.

„A co takhle dát Pepovi Kočovýmu budíček,“ povídá Jirka Ptáček, takové to „kápo“ mezi kluky.

„Něco by se mělo udělat,“ nato jeho brácha, který právě doběhl a ještě si v chvatu otírá opocené brýle.

„Pustíme na něj jednu gumu, co jsme nespálili o čarodějnicích,“ říká mladý Kubka, také Jirka, nepřestávaje si rukávem otírat nos. Ještě ho nepřešla rýma, kterou si udržoval celých čtrnáct dní před koncem školního roku, aby nemusel psát písemky.

„No jo,“ povídá Jirka Ptáčků, „na to ho ale musíme nejdřív dostat z pelechu.“

„Jdeme očíhnout terén,“ brácha Venca na to, „ňáko už ho ven dostanem! On bude stejně pod parou, aby ho farmář nesebral na pole!“

Válečná porada skončila a už se parta junáků opatrně krade zadem mezi zahradami na kopec, kde pod strání u rybníka stojí domek Pepy Kočího.

Domek je to neudržovaný, střecha samá díra, okna špinavá, protože, jak už víme, jeho majitel tráví většinu volného času v hospodě a je starý mládenec. Kdysi prý býval dobrý muzikant, a dokud žil jeho táta, který byl dlouhá léta vdovec, udržoval i domek v pořádku. Ale po jeho smrti Pepa nechal hraní, o domek se přestal starat a pomalu propadal alkoholu. A domek chátrá.

A co nemá ty koně, jde to s ním z kopce doopravdy valem.

Jídlo si neuvaří, ani snad neumí, nebo to zapomněl, do družstevní jídelny dochází nepravidelně a doma netopí ani v zimě za největších mrazů. Není proto divu, že chátrají tady dva v páru. Domek a jeho majitel, pomalu a jistě.

Sem se tedy vypravila parta školáků první prázdninové ráno, aby provedli Kočímu taškařici, na které se domluvili na městečku. Jirka Kubka už je tu za nimi se starou zadní gumou od traktoru, která jim zbyla z večera o čarodějnicích.

„Jak ho dostanem ven?“ ptá se kluků. „ Přece nebudem čekat, až se vyspí? To pak budou vzhůru sousedi, a ty by nás hnali! Že si z něj děláme legraci! Mě by fotr doma přerazil, měl bych aspoň čtrnáct dní zaracha a máma by o mě zpřerážela všechny prádelní vařečky, co jich doma máme! A ještě navrch ty rýpance koštětem, o tom ani nemluvím!“

„Mně by táta taky pobouchal paroží,“ povídá Jirka Ptáčků, „musíme ho dostat ven, než se lidi vzbudí!“

„Já vím, jak na to, volové,“ povídá Vašek, „vlezu nahoru na půdu, vezmu to zadem, má tam samou flašku od píva a od kořalky. Budu tam s tou veteší rachotit, jak vyleze, pustíme gumu a všichni musíme hned zdrhnout tady do roští, aby nás nikdo neviděl. A kdyby nás někdo honil, do toho trní za náma nikdo nepoleze. Velkej chlap se tam ani neprotáhne!“

Dojednáno a hned to spustili!

Vašek dělal na půdě brajgl, jako když se stěhuje pivovar, a Pepa doopravdy vylezl. Ještě silně pod parou, a už má v ruce otevřenou lahvičku piva, leze jako jezevec z brlohu, prská a nadává.

„Právě – škyt,“ vrčí Pepa a hrabe se ven.

„Šífky“, to je Pepův název pro kov i papír vydávaný státní bankou československou, zkrátka – peníze.

Jen se dostal klukům do lajny, Jirka už pustil z kopce gumu, jak bylo dojednáno, a tím mu i znemožnil pokračovat v trestné výpravě na Vaška, který dosud řádil na půdě. Pneumatika se rozběhla a po několika desítkách metrů začala na nerovném terénu poskakovat. Rychlost se neustále zvyšovala, zvyšovala se i výška a délka skoků rozjeté pneumatiky.

S tím ovšem kluci nepočítali.!

Několik metrů vedle domku se guma odrazila asi do pětimetrové výšky, dopadla těsně před Pepu, při výskoku mu vyrazila láhev s pivním mokem a jejího nositele skácela pod okap. Dalším skokem dopadla doprostřed silnice zrovna před projíždějící auto, které smykem zastavilo, a řidič se za hrozného láteření škrábal ven z jeho plechových útrob.

To už byli kluci v křoví a napjatě sledovali, jak to dopadne.

„Boha Kristuš Máriu, ty somár jeden, čo to tu vystrájaš? Zadrhněm ťa jako zajaca! Chcel si ma dobit, šak, za tu včerajšiu po pysku! Šak já ti ukážem, habžan jeden!“

A už se opět Jano, kterého známe ze včerejšího večera, chystá dokončit to, co včera tak zdárně započal. Pneumatika, která všechno zavinila, již před chvílí skončila svoji pouť v rybníce dost daleko od břehu.

„Nechte toho, chlapi,“ volá na ně ze zahrady Pepova sousedka Blažková, „ tu gumu pustili z kopce kluci, já je zahlídla, ale na tu dálku jsem nepoznala, čí to jsou. Já už taky tak dobře nevidím!“

„Tak právě, škyt, co tady prskáš, škyt, mě to málem zabilo, i pívčo mám rozlitý, škyt,“ brumlá Pepa a hrabe se zpod okapu. „Vezmeš mě s sebou, škyt, vedle k hospodě, ať jsem pryč, než přijede Fanda, škyt,“ plánuje Pepa další program.

Na kluky, původce toho rámusu, dávno zapomněl.

„Nikam nepojedeš, násavko jeden, potáhneš s námi pěkně na pole, nebo ti jich naložím, že by to ani ten šofér nedokázal!“ mění rázně jeho plány Blažková.

A zrovna za jejími zády dodávka řízená farmářem, kterému se Pepa chtěl vyhnout.

„Nebejt těch smrkánů, tak jsem to stihnul akorát,“ vrčí Pepa a nerad se posunuje k autu.

„Neměl bych tě s sebou ani brát, táhne to z tebe jako z vinopalny,“ nadává farmář, „ale to bych tě v práci neviděl, jak je rok dlouhej. Tak se tam koukej navagonýrovat, vašnosto, oni z tebe tu opici dneska báby vyženou! Bude hezkej pařáček, a to ti bude po včerejším tahu breptat jazyk na půl hodiny. Vezmu tě s nima až ke křížku, odtamtud to máš do putyky přes hodinu pěšky, tak si myslím, že se z pole nevypaříš. Jedině snad žízní, když trochu popoleze teploměr!“

V poledne je doopravdy teploučko, jak Fanda předpověděl. Na poli u křížku ženské s Pepou sbírají kámen vyhrabaný na povrch při melioracích a svorně nadávají na melioráky, že kvůli jejich šťourání zůstane takový kus pole ladem.

Traktorista, který popojíždí s vlečňákem, je v kabině traktoru také napolovic vařený.

A co teprv chudák Pepa! Horko jako v peci, v krku čím dál tím víc sucho, hladina alkoholu klesá a kocovina po včerejším sezení se projevuje se stoupající tendencí. Konečně se na obzoru objevila farmářova dodávka, v které přiváží Fanda na pole oběd a něco k napití.

Než stačil traktorista zhasnout motor, Pepa už se žene k autu. „Pivčo, právě, jak povídám, máš?“ zajímá se.

„Tak po obědě se nesháníš, co?“ odsekl Fanda. „Ráno jsi nebyl ani přihlášený, tak jsem lístek na oběd musel dát ze svého. K pití je stejně jenom limonáda nebo čaj. Víš, že v práci nesmíš nasávat! Koukej si dát oběd a ňákou tu krkavou vodu, ať mi tu do večera nelekneš! Kdybys natáh brka, tak za tohohle hicu budeš do večera už zavánět a funebráci by s tebou nic nechtěli mít! A ještě by jim pak v krematoriu mohla bouchnout pec, vždyť jseš tou šnábou procucanej skrz naskrz!“

„To chci říct, moc mi tady neprskej,“ brání se Pepa svým obvyklým rčením, „je to stejně, hromovina hromová, právě, bez pivča mi to žrádýlko, jak povídám, těšínko poleze do krku! Zasloužili byste, vy frajírci, k soudečku! Za tyhle nápadíčky, právě, a všicínci! Člověk se na šífky namaká a ani pivčo nedostane! Zasloužili byste do držtičky!“

Jak začne Pepa mluvit zdrobněle, znamená to, že je rozčilen na nejvyšší míru. A to také rozčilen je, a ještě znechucený, cítí se ublížený. Pomalu a s nechutí polyká „žrádýlko“, jak nazval karbanátek s bramborem, a přemýšlí, kterak by z pole zmizel. Ale naději nemá žádnou. Fanda ho s sebou nevezme, do hospody je hodina pěšky a baby by ho stejně nepustily.

„Ty by mě sežraly, právě, satorie jedny, kdybych se jim ztratil,“ myslí si Pepa a smiřuje se s tím, že to do večera bude muset vydržet.

„Ale počkej zejtra, právě,“ dumá Pepa, „to mě střízlivýho nedostaneš!“

A vskutku má na zítra Fanda malou naději, že by Pepu donutil k nějakému pracovnímu výkonu. Když si totiž Pepa dá takovýhle závazek, splní ho, pokud ovšem má „šífky“, ne na sto, ale na dvě stě padesát procent. To se dokáže tak upravit, že báby a farmář, který pro ně přijede, ho najdou ležet a spát na hromadě škváry asi padesát metrů nad chalupou, kam pravidelně v takovéto plánované a někdy i neplánované akci složí svoje kosti.

Obvykle mívá po tom schrupnutí tak kolem deváté hodiny ráno v krvi tolik alkoholu, že by to stačilo na odebrání řidičského průkazu všech zaměstnanců středně velkého ČSAD.

Josef Mucha přemýšlí, jestli půjde za děvčaty, nebo…

3.

Večer je teplý a začal foukat mírný větřík, tak Pepa Císař, hasičský velitel, jinak zaměstnanec silniční správy a vášnivý nimrod, se vypravil na srnce.

Letos mu myslivecké sdružení opět jednoho přidělilo, tak pilně chodí na čekání, aby nedopadl jako minulý rok. To to pořád oddaloval a pak byl rád, když střelil mrzáka s mizernou trofejí na poslední chvíli.

Letos má už svoji oběť vyhlédnutou. Byl tam několikrát, ale pokaždé mu překáží nějaké embéčko, do kterého večer tak dobře nevidí. Je však jisté, že je to mladík se slečnou. To podle podezřelého pohupování vozidla plašícího mu vytouženého srnce, jak je to dobře vidět z posedu.

„Jestli tam zas dneska budou,“ hučí si cestou Císař, „ tak už jim něco povím!“

Má to ještě kousek cesty, když se proti němu ze smrčiny na pěšinu vyloupne kamarád Zdeněk s brokovnicí přes rameno.

„Kam se ženeš,“ ptá se Císaře.

„Na srnce, a co ty tady?“

„Ale, chodí sem ke kraji toulavá kočka, tak jsem se tam byl mrknout, a ona dneska jako na just nic! Půjdu s tebou chvíli na posed, jestli ti to nebude vadit.“

„Jen pojď, alespoň to ve dvou lepší uteče,“ povídá Císař a už vykračuje se Zdeňkem dál k posedu.

Po cestě se mu svěřuje, jaké má peklo s tím autem.

„Aspoň si taky něco omrkneš,“ slibuje Zdeňkovi, „mám s sebou dneska dalekohled. Jak tam zas budou, tak to nejdřív okouknem a pak jim tam dojdu povědít něco, že si to za rámeček nedají! Já tam lítám jako trouba a oni mi ho budou tím cicmáním plašit? Vždyť tam kolikrát tak řáděj, že auto může přeskákat palouk na druhou stranu! To by ten srnec musel bejt slepej, hluchej a ještě pitomej, aby ho to nepoplašilo a vylez z lesa!“

Mezitím přišli k posedu asi na třicet metrů, oba zmlkli a potichu došli zbývající vzdálenost. Vítr byl dobrý, viditelnost také, tak se potichu vydrápali oba posed.

„Aby hrom do toho bacil,“ zuří Císař, „ty zmetkové jsou tady zas!“

A skutečně! Při kraji palouku u lesa se leskne do večerního šera embéčko, jako když ho vymaluješ. I na tu vzdálenost je pouhým okem vidět, že v autě někdo je a něco zajímavého že se tam odehrává. Ovšem nic zajímavého pro Pepova vytouženého srnce.

Císař bere k oku dalekohled, chvíli se dívá, pak si odplivne a podává dalekohled Zdeňkovi.

„Srnec je dneska zase v trapu a tohleto je hotová Sodoma Gomora!“

Zdeněk v dalekohledu vidí do okénka auta, kde se v podivném úhlu přes volant rýsuje bosá nožka zcela jasně patřící slabšímu pohlaví, jak se tak říká. Druhá, náležící do páru k té za volantem, není vidět, ale zato je v dalekohledu dobře patrné pravidelné pohupování auta.

Potom se párek milenců přemístil do jiné polohy, a tím nabídl Zdeňkovi daleko lepší pohled i přehled o situaci.

„Do prdele, těm to ale jde, a jakou má ta holka figuru a elán, to je něco, ty vole! On dává asi očkování proti spalničkám,“ chechtá se Zdeněk, „nebo to bude proti neštovicím, pojď se podívat!“ Předává znovu dalekohled Císařovi. „To je něco, viď?“

„Prdel vody neštovice,“ šklebí se Císař s dalekohledem u okna, „to nechávalo znamínko na rameni, to máme každej, ale tenhle ji vočkuje ,sérem na práci‘, to se pak nafoukne v dolních partiích, půjde na mateřskou a pak ,sére na práci‘, vole!“

„Na, ještě si to vychutnej, ty starej obšourníku! Ale jde to klukovi lepší jak motorizovanýmu bejkovi, co jezdí do kravína. Ten to krávě píchne trubičkou a ani jí potom nedá pusu!“

Zdeněk je tak zabrán do sledování podivných prostocviků neznámé slečny a poskoků automobilu v rokenrolovém rytmu, že ani nezpozorovali, že Císař má ruku v jeho kabátě, z kterého si vypůjčil patrony a láduje jimi jeho vlastní brokovnici.

Vtom mu u ucha zahřmí dvě rány těsně za sebou.

„Vole, snad po nich nestřílíš,“ zbledl zděšením Zdeněk, „copak jsi zešílel?“

„Já jen do vzduchu,“ Císař nato, „a teď jim to vytmavím, dokud jsou naměkko,“ a hrne se z posedu dolů.

A Zdeněk kalupem za ním, aby mu z té komedie nic neušlo a měl co dát k lepšímu o poslední leči. K autu doběhli skoro součastně. Nějaký mladík už sedí za volantem, ruce se mu třesou z toho leknutí, nemůže chudák trefit ani klíček do spínací skřínky. Vyhlíží komicky v nedostatečném oblečení zrovna jako jeho partnerka, která leží vedle na sklopené sedačce tváří dolů, aby jí nebylo vidět do obličeje, a do okénka vystrkuje buclatý zadeček.

„Vy nemravové,“ řve Císař, „na tohle koukejte změnit stanoviště! Kolikrát sem přijdu na srnce, tolikrát jste tady a tolikrát mi ho splašíte! Buď omezte laskavě svoje sexuální tréninky na jedenkrát týdně a nechte mi tu vždycky lísteček, kdy tu budete příště, abych sem zbytečně necoural, nebo změňte stanoviště! Teď už se tady můžete třeba zbláznit, já jdu domů, protože srnec stejně už nepřijde, prcálisti jedni!“

Mladíkovi se konečně podařilo nastartovat. Nehodlá uposlechnout Císařovy dobré rady s tréninkem nebo zblázněním a vyráží prudce směrem ke státní silnici.

Zdeněk se pár metrů od Císaře ohýbá smíchy.

„Máš stejně kliku, Pepíku,“ povídá Císařovi. „Představ si, že po tom leknutí jsme je mohli vzít v jejich vlastním autě k doktorovi! To by byla psina! Ale stejně to není ještě u konce. Za nějaký čas ti kvůli srncovi můžou přijít, abys platil alimenty!“

„Pojď domů, pitomo, dneska už tu stejně nejsme nic platný,“ směje se Císař a se Zdeňkem šlapou k domovu.

Embéčko zatím uhání po státovce ke Kostelci a slečna nadává. „Vidíš to, vole, pořád slibuješ, že sebereš fotříkovi klíče od chaty, a pořád nic! Jen pořád jezdíme na tenhle pitomej palouk, kde nás může kvůli blbýmu lesnímu kozlovi ňákej pochybnej skorofořt ještě postřelit! A jestli si, jak ses lek, nadrobil nějakej malér, tak potěš pánbůh! Já školu v čoudu, z tebe by byl tatík jak z nedorostlýho prasete, naši by mě vyhodili na dlažbu, a co by s tebou ztropil tvůj miloučkej taťula, tajemníček sekretu, to si nedovedu ani v tom nejhorším snu představit! A že bych zrovna chtěla tvoji přelaskavou maminu za tchyňku, tak to už vůbec ne! Ta je příjemná jak nežit na prdeli! A mlč a nic mi neříkej, sralbotko jeden!“

Takto něžně se ke svému miláčkovi rozpovídala ta jemná a sexuálně snaživá slečna. To by se jak Císař, tak i Zdeněk divili, jak dokáže být takové napohled pěkné stvoření milounké!

Mladík ani nemuká, dělá, že se plně věnuje řízení a ruce se mu ještě z toho leknutí třesou.

„Mám tě sedm metrů hluboko v řiti a tohle bylo s tebou naposled,“ říká si v duchu, ale nahlas se neodváží.

On její tatík je totiž zase ředitelem školy, kam – i když trochu nepravidelně – dochází. A vzhledem k známosti s dcerou, což je veřejným tajemstvím, je mu to panem ředitelem trpěno. Ale stejně bude na tohle povedené rande dlouho vzpomínat! Teď je ale hlavní problém, jak ze všeho vykličkovat, aby si, jak se praví, jaksi „nenasral do bot!“

4.

Přijela pouť, jak říkají staří, a to je něco pro pány kluky! Doma je jak na porážce!

Likvidují se prasátka, i když jenom ta hliněná nebo z umělé hmoty, kam si kluci již dlouho skládají drobné na střelnici, houpačky, kolotoč a podobné atrakce. Letos dokonce přijely tři maringotky a v jedné je zavřeno devět malých oslíků, na kterých je možné se za dvě koruny i povozit. Dokonce prý tito ušatci účinkovali i v televizi, jak hlásá plakát na ohradě, kterou zatím majitel hýkajících šedáčků se svou dcerou zbudovati ráčil.

Dcerku má doopravdy k světu! Asi tak pětadvacetiletá, plnoštíhlá. No prostě kolem sto devadesáti výšky a sto dvaceti kilogramů živé váhy! Svobodná, srdce volného. Hned také v městečku vyfasovala přezdívku Oslice! Kdyby to věděla, při své postavě by jistě byla schopná s těmi posměváčky, kteří jí tuto přezdívku přifařili, pěkně zatočit!

„Jestli jí to tak pěkně požírá, jako bumbá, sbohem, výplato, pro toho, kdo si tě vezme,“ pronáší v restauraci na její adresu jeden z bratránků Pepy Kočího, který byl před chvílí svědkem její pivní exhibice. Zvládla tam docela bez problémů čtrnáct dvanáctek, a Pepův bratránek, který s ní chtěl udržet krok v desítce, je už silně pod parou.

„Ať tě aspoň za tu túru trochu povozí na oslovi,“ míní starý Tonda Dobráček, „ale ty bys jí toho osla asi strhnul, on nemá takovou perzónu jako ona a ty sám máš přes devadesát!“

„Já myslím,“ míní dotyčný bratránek Kočího, „ že by mně unes! Ve Španělsku se na nich jezdí a jednou jsem četl něco vo ňákom sluhovi, Sancho Panzovi, ten jezdil za pánem na oslu a byl jako kadečka!“

„Tak to běž zkusit,“ Tonda Dobráček na to, „my se budem koukat z okna, jak tě vyžene, nebo jak osel praskne vejpůl!“

Ládík si na kuráž dal ještě malého cvočka a vratkým krokem vykročil do hospody k ohradě.

Veškeré osazenstvo restaurace se nahrnulo do oken a čekali, jak korpulentní Oslice Láďu požene. Ten zatím došel k ohradě a něco se slečnou domlouval, co nebylo v oknech restaurace slyšet. A světe, div se!

Ona ho nejenže nežene zpátky, ale otvírá ohradu, pouští Láďu dovnitř a pomáhá mu nastoupit na jednoho z oslíků, který právě není obsazený dětmi. Zapráskání bičem a oslíci se dávají do pohybu. Jdou pomalu, krok za krokem a najednou mezi oslem, na kterém sedí Láďa, a oslem před ním vzniká mezera, takže oslíci jdou v jakémsi půlměsíci s tím Láďovým v čele.

A teď to začalo!

Zapráskal bič a Láďův oslík se rozběhl. Slečna Oslice práská bičem. Jednou do vzduchu, jednou osla, jednou Láďu po hřbetě a tak pořád dokola. Láďa se na oslovi kroutí, jak je dostává, ale seskočit nemůže, protože oslíci běhají trap. Dětem se to moc líbí!

„Proč žehnáte taky Láďu, ten sotva sedí a přidat nemůže,“ směje se a volá na slečnu z okna hospody Tonda Dobráček.

„Ono osel jako osel,“ odpovídá řádně nahlas slečna a zase jednou do vzduchu, jednou osla, jednou Láďu.

Mydlila ho tak asi pět minut, než konečně oslové zastavili. Láďa se skulil z osla, ani nepoděkoval, a marš domů! „To zas bude ostudy,“ myslí si.

A chlapi z okna na něj ještě volají, aby si zjednal slečnu s oslem jako taxi domů.

„Osel jako osel, to se teda povedlo,“ směje se Tonda v hospodě. „To mu to osvěžení přišlo sakra draho! S tou ostudou jistě o hodně dráž než tomu Sanchovi ve Španělsku, co tu o něm prve povídal!“

Zatím se kluci přestěhovali ke kolotoči a k houpačkám, kam se snaží vždy některý propašovat bez placení.

Ale nejvíce je láká střelnice! To je ta pravá „chlapská“ zábava a každý se snaží před děvčaty, která přihlížejí zpovzdálí, trochu vytáhnout. Však ona tahle zábava není tak docela jenom záležitost kluků. I někteří tátové si tam zkoušejí svoje umění, nebo se spíš přesvědčují na vlastní oči, co za ta léta zapomněli.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příhody pivařů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.