Adolf Branald

Adolf  Branald byl prozaik, dramatik, autor literatury pro děti. Narodil se v Praze jako syn Richarda Branalda, herce, režiséra a dramatika a herečky Marie Branaldové. Dětství prožíval v Praze, Plzni a na cestách s rodiči, kteří vystupovali s činoherními, operetními a operními společnostmi. Adolf Branald maturoval na obchodní akademii v roce 1929. Po skončení vojenské služby prošel různými zaměstnáními. Pracoval jako praktikant v bance, obchodní zástupce, klavírista při němých filmech, vedoucí autodílny, prodavač v knihkupectví i reklamní pracovník. V roce 1936 nastoupil Branald u státních drah, kde mimo jiné pracoval jako telegrafista nebo výpravčí. V letech 1939 - 45 pracoval v Praze na Masarykově nádraží, kde se aktivně zúčastnil protiokupační ilegální činnosti. Po válce pracoval Branald jako tiskový referent na ministerstvu dopravy, poté v letech 1952 - 59 byl redaktorem nakladatelství Československý spisovatel. Od roku 1960 se věnoval jen své spisovatelské práci. V roce 1970 mu bylo zakázáno publikovat. Branaldovy literární začátky jsou spojeny s prací jeho otce. Již před válkou s ním psal divadelní hry pro ochotníky. Sám pak publikoval v novinách a časopisech.

Dědeček automobil

Nečekejte vyprávění o životě slavných závodníků rychlých aut. Hlavním hrdinou je totiž obyčejný kluk jménem Franta Projsa, který prožívá milostné vzplanutí s dcerou slavného francouzského závodníka. Nejen o tom ale kniha je. S laskavým a lehkým stylem Branaldova vyprávění můžete znovu cítit vůni oleje a motorů závodních aut, jejichž rychlost v té době byla největší na světě. S nadšením si pak můžete představit mumraj na automobilových závodech, skandování diváků i nablýskané nejnovější modely aut.

Adolf Branald

Dědeček automobil

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Adolf Branald – heirs c/o DILIA, 2013

© JHuslík, 2013

Ilustrations © Zuzana Odvárková, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-32-0

Obsah

Dědeček automobil

PRVNÍ KOLO

LIDÉ A STROJE

CESTUJÍCÍ KOVÁŘ

DĚDEČEK AUTOMOBIL

BROOKLAND

KRÁL VRCHAŘŮ

Z PETROHRADU DO SEVASTOPOLU

KAVKAZSKÝ POHÁR

VČERA A DNES

Čtěte elektronické knihy

PRVNÍ KOLO

Vlak od Nymburka měl zpoždění. Přijel do Mladé Boleslavi až v osm hodin. Z posledního vozu vyběhl Frantík - a rovnou k výpravčímu vlaků. Zamával mu před nosem psaním, které včera dostal, a celý zadýchaný volal: „Prosím vás, kde je továrna Laurin a Klement?“

Výpravčí mávl rukou směrem k městu, ale než mohl něco říci, Frantík už klusal po prašné cestě, jen se za ním kouřilo, a v běhu se ptal lidí: „Laurin a Klement?“

„Copak hoří?“ smáli se.

„Musím tam být v osm hodin.“

„To už nebudeš“ vrtěli hlavou a ukazovali, jak by si nadběhl.

Několikrát se spletl, pěšinka končila u potoka, potom zaběhl do slepé uličky, vrátil se, vyptával se, motal se v ulicích neznámého města, a tak bylo už pomalu tři čtvrti na devět, když dorazil k bráně továrny.

Byla zavřená.

Z komína se kouřilo, ale dvůr jako vymetený... Stroje tlumeně rachotily. Nikde nikdo.

Jenom před bránou stál vousatý muž v takové čepici, jakou nosívají portýři. Náramně starostlivě se mračil, v levé ruce držel baculaté stříbrné hodinky, pozorně sledoval ručičky a neklidně přecházel sem a tam.

„Čeká na mě!“ hrklo ve Frantíkovi. „Přišel jsem pozdě.“

Ale muž si Frantíka vůbec nevšímal. Občas zdvihl zrak od hodinek, zahleděl se přimhouřenýma očima na silnici a rozrušeně přejížděl pravou rukou vousatou bradu. A potom zůstal stát a díval se pozorně skrz větve stromů kamsi do dálky, až k bělavým zdem domku silničního mýta. Frantík se k muži nesměle přišoural, odkašlal a vykoktal do jeho zad: „Odpusťte, pane, vlak měl zpoždění.“ Muž se ohlédl a Frantík mu podával dopis v modré obálce. V té chvíli se však zdáli ozvalo prapodivné brumlání. Jako když ťuká paličkou do křaplavého hrnce. Muž sebou trhl a běžel k okraji silnice. Frantík už nebyl žádný zelený čápek. Bylo mu třiadvacet roků, viděl kousek světa a šel vandrem až do Rakous. Měřil metr sedmdesát pět, měl dlaně ztvrdlé prací a dovedl dělat od slunka do slunka.

Tohle mu ještě nikdo neudělal. Jednat s ním jako s klukem!

Už chtěl odejít - ale bylo mu líto té zlatky, kterou dal za jízdenku do Mladé Boleslavi. Odkašlal a řekl pevně do pánových zad: „Měli jste přece v novinách inzerát. Přijmou se montéři k montáži jízdních kol. Napsal jsem vám a dostal jsem tohle psaní. Dostavte se šestnáctého března v osm hodin do naší továrny. Přečtěte si to. Tak jsem tady.“

Ale muž v portýrské čepici - místo aby pohovořil s Frantíkem — natáhl krk jako zvědavý houser, poslouchal na jedno ucho, na druhé ucho, a potom padl jak dlouhý tak široký do příkopu, skrčil se, zdvihl do výše pravou ruku a nespouštěl zrak z hodinek.

V záhybu silnice, právě u bílého domku, se objevil jezdec. Seděl na kole, které samo běželo. Ne, neběželo, to by bylo málo. Řítilo se vpřed závratnou rychlostí - a nejpodivnější na té příhodě bylo, že jezdec vůbec nešlapal. A přece byla silnice rovná jako stůl - ba dokonce šla trošku do kopce.

Přehnal se kolem nich. Ruce na řídítkách, záda ohnutá jako darebák kocour, připravený ke skoku. Vousáč v silničním příkopu něco vykřikl a rychle spustil nataženou ruku. Chvíli hleděl za jezdcem, potom vstal a šel k Frantíkovi...

„Šest třicet šest,“ řekl spokojeně, přejel dlaní vousatou bradu, zabílenou prachem silnice, a zdálo se, že se usmívá, Frantík nevěděl, co říci. Mlčky přikývl a vousáč se k němu naklonil a důvěrně řekl: „To dělá komprese! A taky Vondřich. Samozřejmě. Vondřich!“

Psal se rok 1903.

Vidět motocykl - to byla taková zvláštnost, jako kdyby po náměstí od kostela k radnici uháněl bílý slon a vytruboval Andulku šafářovou. Když se tenkrát přece jenom někdo s motocyklem na silnici odvážil, dívali se za ním lidé s otevřenými ústy.

Pravda, Frantík Projsa už slyšel o zázraku, který sám běhá, jenom se na něco šlápne a něco se zmáčkne, ale dosud nikdy motocykl nespatřil.

Až teď, Proto hleděl za jezdcem tak očarovaně.

Pro vousáče neznamenal motocykl více než trakař. Už zase stál v příkopu, už zase vztyčil ruku, už zase hleděl na hodinky. Byl patrně s pekelným strojem nějakou mocí spřažen — neboť po silnici od bílého domku se řítil znovu ten ďábel — rum- bumbum - ratata - hvíízd!

Paže klesla. Ticho. Vousáč se vracel k Frantíkovi. Tentokrát nebyl spokojen.

„Sedm nula pět. Toman je padavka.“

Frantík pochopil, že jde o dva muže, kteří se předhánějí. Vondřich - komprese. Toman - padavka.

„Půl minutky. Chloupek. Ale chloupek dělá rekordy,“ mumlal vousáč k hodinkám. Frantík podivné řeči nerozuměl. Vzdychl a zahleděl se k bráně: „Kdybyste mi řekl, strejdo, jak se dostanu dovnitř!“

Vousáč měl však jiné starosti.

„Toman musí na delší štreky. Otrkat. Proklepat kostru. Vondřich se teď teprve odlepí. Sázím šesták. O minutu. Ne-li o dvě!“

Už tu byli zase. Brumlavý zvuk je ohlašoval. Sílil. U bílého domku se objevil jezdec.

Rumbumbum - ratata - hvízd!

Vousáč se s úžasem zvrátil na záda.

„Toman!“ vykřikl a zůstal ležet v trávě a ani se nepohnul, když se objevil i druhý jezdec.

O pár metrů za Tomanem přijížděl favorit Vondřich.

Dojeli až na konec tovární zdi. První jezdec zarazil jako na cílové čáře. Také Vondřich, ten druhý, zastavil a oba jezdci obrátili stroje k tovární bráně.

Vousáč stále seděl ve škarpě a hleděl na hodinky. Nemohl, nemohl uvěřit... Toman! Padavka Toman!

Jezdci stáli před nimi. Frantík jim viděl do tváří. Byly špinavé od prachu silnice a jenom kolem očí svítily bílé kruhy po ochranných brýlích.

Poražený Vondřich se rozpačitě usmál, přejel černou, zpocenou dlaní rozcuchaný knír a prostě přiznal: „Je lepší.“

Vousáč vyskočil, zamával rukou a vykřikl: „Houby s octem! Vedl jsi o půl minuty. To bylo schválně.“

„Vzal mě v zatáčce,“ vysvětloval Vondřich.

Chvilku se hádali, a když se odmlčeli, ozval se vítěz Toman, téměř ještě chlapec, s nesmělým černým knírkem a neposednými kučerami, které se draly zpod placaté čepice::

„Já myslím, že moje mašina je přece jenom krapátko silnější.“ A na dotvrzenou připojil tajemné slůvko, které dnes už Frantík jednou slyšel: „Komprese.“

Jezdci i se svými stroji zmizeli v bráně. Vousáč šel za nimi, nespokojen, pořád něco brumlal. Hodinky ještě držel v dlani. Ještě se na ně díval. Ale teď si vzpomněl, obrátil se a šel zpátky k tovární mříži.

„Prohrál jsem. Tady máš sázku. Měl jsi štěstí — ty čerte!“

A hodil Frantíkovi šesták a v tu chvíli byli všichni pryč.

Hleděl za nimi, v jedné ruce dopis a v druhé peníz. V nose cítil ještě pach benzínu.

Vstrčil šesták do kapsy - pro štěstí stiskl kliku brány a vklouzl dovnitř. Stál na pokraji rozlehlého dvora, obklopeného nízkými budovami se zamřížovanými továrními okny. Odevšad se ozývalo dunění, rachocení, bubnování, ale Frantíkovo ucho zachytilo sykot brusky, svištění transmise, dupot bucharu a teď, teď i zvuk nad všechny nejmocnější, podzemní, tajuplný, a přece důvěrně známý, spokojené předení velkého kocoura, tátovský hlas, rozechvívající každou pořádnou továrnu parní stroj. Srdce, král, pantáta - každý jej vidí jinak, ale každý ví, že bez parního stroje zůstane stát všechno. Soustruhy, buchary, brusky, vrtačky, ventilátory, zkrátka všechno, co se točí, vrčí a pracuje. Bylo by krásné pracovat v téhle továrně.

Po dvoře se prochází slunce. Za kotelnou jezdí nádeníci s kolečkem cihel. Mladá továrna roste do síly a do krásy. Vozíky s odlitky rachotí po dlažbě. U strojovny skládají uhlíři uhlí. Za velkými okny s mdlým mléčným anebo jen obyčejným, ale zaprášeným sklem je vidět obrysy dělníků. Stíny rukou se splétají se stínem stroje a všechny ty stíny vypadají jako rozvětvený strom, do kterého se obořil vítr. A celá dílna také tak zpívá a sténá a praská a skučí jako strom ve vichřici; jenom hlupák by nepochopil, že z téhle písničky nejde strach, ale radost.

Touha být mezi těmi družnými stíny žene Frantíka dál, přes celý dvůr, k bíle natřené budově s emailovou tabulkou vedle vchodu:

KANCELÁŘE

Plíží se po schodech. Naslouchá. Tady je ticho, nepřátelské a tajemné. Mnoho dveří a mnoho ticha - a Frantík, aby už to všechno bylo za ním, rázně zaklepal na jedny dveře a vůbec nečekal, až ho vyzvou, aby vstoupil, stiskl kliku a otevřel.

V místnosti stály stolky s vysoustruhovanými poličkami a na nich samé lejstro, zlatá lampa se zeleným stínidlem, pruhované účetní knihy, stříbrný kalamář s koněm.

Pak se odvážil pohlédnout do tváří mužů sedících za stolky. Jeden byl hubený, s kozí bradičkou a s cvikrem na Šňůrce. Ten se mračil.

Druhý byl mladý, kulaťoučký, světlovlasý. Zdálo se, že má skleněné oči. Tak byly veliké a udivené. Kousal násadku a hleděl na Frantíka. Ale usmíval se. Frantík vypjal prsa jako voják a vysypal:

„Jmenuji se František Projsa a narodil jsem se čtvrtého října roku osmnáct set osmdesát na Kocandě v Českobrodských Zahradách. Doma nás bylo třináct ke stolu. Tatínek měl na Rendlíku dvanáct korců, samý kámen, samá holotina, bejvala tam kdysi holá stráň, a tak měl co dělat, aby nás všechny uživil. Vychodil jsem tři měšťanky. Všechno na jedničku - až na zpěv. Pak jsem šel do strojnické dílny k panu Mádlemu, a když jsem se vyučil, poslali mě naši na vandr. To bylo v roce osmadevadesátém. Měl jsem jenom pingl a v pinglu košili, ručník, mýdlo a viks –„

„To nás nezajímá,“ řekl ten s cvikrem a s kozí bradičkou.

Frantík měl rád pořádek. Páni přece musí vědět všechno, co ho až dosud ve světě přinatrefilo.

Vyprávěl o vandru a vůbec mu nevadilo, že pán s cvikrem netrpělivě bubnuje prsty na zeleném pijáku.

Vyprávěl o tom, jak přišli s Tondou Černým do Nymburka a pak to vzali spolu jedním vrzem na Hradec a přes Jablonec do Žltavy. V Drážďanech se trošíčku zastavil. Bylo tam náramně hezky a potom...

„Vycházíme z města a obloha byla černá jako dragounské boty. Začalo hřímat a Tonda mě zatáhnul pod vysokánský strom. Kolem nás to práskalo, jen se matička země třásla - ale do toho našeho stromu ne a ne uhodit. Byli jsme už s Tondou napolo mrtví. Nohy nám zdřevěněly, jinak bychom už bývali dávno utekli někam jinam - až najednou jde kolem pantáta s kosou. Hele, Češi - povídá. Inu, Slovan všude bratry má! Já jsem Voříšek, pojďte k nám na kafe. Šli jsme, a sotva jsme byli pár kroků od stromu - prásk - a kmen začal čoudit jako fagule. Tak nás ten krajan zachránil od jisté smrti. A ještě nám dal kafe.“

Šli na Děčín a před Ročovem zmizel nevěrný Tonda i s Frantíkovým pinglem. Naštěstí byl v Ročově pan Šindelář se svou zámečnickou dílnou. Frantík se naučil stavět sušárny na chmel.

O žních pomáhal u parní mlátičky a v zimě se stal členem vzdělávacího spolku Budislav, četl knížky, hrál divadlo a taky na citeru.

„Buďte stručný!“ přerušil ho pán s cvikrem. „Co vlastně chcete?“

„Práci,“ prozradil jim konečně Frantík a široce se usmál.

„Co umíte?“ zeptal se přívětivě blonďák s rozkousanou násadkou.

„Já jsem, prosím, vyučen strojnickému řemeslu. Mám zkoušku z parních kotlů. Dostal jsem se až do Štýru a dělal jsem v rakouské zbrojovce, ale vyrábět pušky - to se mi nelíbilo. Tak jsem toho nechal a šel jsem do Českomoravské strojírny v Libni. Panečku - to byla jiná prácička! Na cukrovarských strojích. Na lokomotivách. To se mi líbilo. Taková flinta - ani nevíš, komu ji císař pán vstrčí do ruky - marš - a ty musíš střílet a zabiješ někoho, kdo ti vůbec neublížil.“

Kozí bradička zamávala rozčileně cvikrem.

„Na to se vás neptáme. Nechte Jeho Veličenstvo na pokoji!“

Ale blonďáček se líně rozvalil v širokém křesle, usmál se a škrábal se rozkousanou násadkou na nose.

„Jen ho nech,“ uklidňoval kozí bradičku, „jen ho nech, Alfréde! Ať povídá. Hezky se poslouchá a vůbec - slyšíš přece, Alfréde, že rozumí cukrovarům, lokomotivám, a dokonce i flintám. Proč by nerozuměl velocipédům?“

„Mám rád práci,“ řekl prostě Frantík a hrdé prohlášení se asi oběma úředníkům zalíbilo. Kozí bradička se přestala mračit a poslala Frantíka s ceduličkou do dílny, kde se montovala jízdní kola.

Dílovedoucí Vajda postrčil drátěné brýle až na špičku nosu, odložil pilník a zamžoural na Frantíka: „Montoval jste velocipédy, synku?“

Jediný velocipéd, který kdy Frantík montoval, bylo drkotavé kolo, sdrátované ze železných ráfků od pivního sudu. Ale teď řekl směle:

„Montoval!“

O chvilku později stál uprostřed montážní dílny.

Dráty, převodové řetězy, ložiska, Šrouby, nýty, spousta známých a neznámých součástek se kmitala Frantíkovi před očima.

Mistr Vajda ho zavedl k pracovnímu stolu.

„Tady máš vercajk —“ už mu tykal jako vlastnímu, „budeš montovat řídítka.“

Součástky se slily v hrbolatou kovovou nestvůru, svět se zatočil, hlava ho z toho zmatku bolela.

Byl sám. Rozum do hrsti, Frantíku! Dívej se - dívej, přece to nejsou žádné zázraky. Tohle je francouzák, to znáš z Českomoravské. Tohle je vrtačka - tu znáš ze Štýru, vidíš, za chvilku tady budeš jako doma...

Uměl se postavit k práci. Mistr se u něho několikrát zastavil, pozoroval, poopravil, neříkal nic, ale byl zřejmě spokojen.

V poledne všechno umlklo. Všichni se hrnuli na tichý dvůr, na slunce. Jenom Frantík stál nad hromadou řídítek a měl hlad jako vlk. Přijel do Boleslavi bez ranečku, myslel, že večer se vrátí domů a teprve za týden nastoupí do práce - jak bývalo zvykem.

„Odkud jsi?“ zeptal se ho teď mistr Vajda.

„Od Českého Brodu.“

„Máš hlad, viď?“

Rozpačitě se usmál a mistr ho vyzval, aby šel za ním. Dvůr byl rozpálen poledním slunkem. U brány stály ženy s malými dětmi na zádech, jen tak nalehko, v zástěrách, jak odběhly z chalup od plotny. Dělníci odnášeli modré bandasky a oprýskané rendlíky do stinných koutů dvora, usedali na klády, na kámen, na zem a jedli.

Také Vajda si nesl od brány bandasku a nějaké jídlo v plátěné roušce. Když ji rozbalil a spatřil lívance posypané tenounce skořicí, usmál se na Frantíka: „Zebou po nich nohy, ale vem si, máma nevaří zrovna špatně.“ Také ostatní se rozdělili s Frantíkem. První oběd u Laurina a Klementa byl velkolepý: dva lívance, hlt bramborové polévky, třešňový knedlík, pár lžic guláše a tvarohový koláč.

Tak ho vzali mezi sebe.

Měl práci, pěknou práci, seděl zase v dělnickém houfu, lžíce zvonily vesele o plech, svět byl moc pěkný.

Když prostá hostina skončila, Frantík jim poděkoval a pak se pozorně rozhlížel. Bylo mu nápadné, že osazenstvo továrny se rozdělilo při obědě na dvě skupinky.

Před montážní dílnou seděli dělníci kolem Vajdy.

Naproti dílně, kde se montovala kola, před novou nízkou budovou, seděli mladí dělníci v pruhovaných tričkách, v placatých čepicích a téměř každý z nich měl právě takový načechraný chlapský knír, jako měl Vondřich, motocyklista. Frantíkovi se zdálo, že kníráči v pruhovaných tričkách hledí do světa nějak směleji, dokonce vyzývavěji než chlapci mistra Vajdy.

A z ničeho nic to začalo.

„Hračičkáři! Bouchoři! Padavky!“ ušklíbl se opovržlivě mistr Vajda, když zpozoroval, kam Frantík hledí. „Zradili poctivý stav velocipedistů. Říkají si montéři! Smolí dohromady smradlavé pšukavky!“

Dělníci kolem Vajdy se rozesmáli.

Hračičkáři zachytili výzvu. Vstali a nenápadně se šourali k hromadě gumových obručí, rozbitých, přelámaných a vyřazených, ležících pod dřevěnou kůlnou. Něco temného zasvištělo vzduchem a první obruč dopadla do tábora mistra Vajdy. Byla vrácena zpět a gumový déšť se rozpršel. Bojovali sveřepě za čest a slávu pokroku. Jedni za velocipédy, druzí za motocykly.

Neboť páni Laurin a Klement zahájili nedávno výrobu motocyklů a od té chvíle byla mezi staršími „velocipedisty“ a mladšími „motocyklisty“ vykopána válečná sekera.

Ovšem jenom žertem. Tento boj se tu opakoval každé poledne. Krátili si přestávku klukovským dováděním - ale Frantík to myslel vážně. Veliké zamontované klubko mladých těl se válelo v trávě i v prachu dvora. Starší utvořili kruh kolem mladších, pobízeli je k boji, ale za každým žhavým slovem, za každou pobídkou letěl úsměv: Však jsme byli právě takoví... Do toho, kluci!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dědeček automobil.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.