Helena Lisická

Helena Lisická, rozená Zimmermannová, se narodila 26. listopadu 1930 v Olomouci do rodiny železářského skladníka. Základní (měšťanskou) školu navštěvovala během války ve svém rodišti, poslední ročník pak studovala v asi sto kilometrů vzdáleném Třebíči. Po skončení války chodila na gymnázium pro dívky v Olomouci, avšak po absolvování pátého ročníku na této škole byla nucena ze zdravotních důvodů svá studia přerušit. Tím ale její studijní léta úplně neskončila - 2 roky ještě studovala (opět v Olomouci) odbornou školu, jež byla zaměřená výhradně na ženská povolání. Po škole našla své první zaměstnání v národním podniku MILO Olomouc (1949) - dělala zde laborantku. Poté se vdala, odešla z práce a zůstala doma jako žena v domácnosti. Právě ze svého prvního manželství získala své jméno Lisická... Po čase si opět vyhledala nové zaměstnání. Pracovala například jako knihovnice, sekretářka nebo referentka. Až od roku 1968 se začala věnovat především literatuře...

Zrcadlo starých časů

Pověsti, zkazky, pohádky a historické povídky z minulosti českých měst. V těchto příbězích autorka rozehrává tajemství spjatá s duchem prostorů, jako jsou domy, města, ulice, kláštery, kostely, kapličky, prameny, věže, hrady, rokle, studně či kopce. Pověsti Heleny Lisické prozrazují vysokou literární erudici, hlubokou psychologickou znalost lidských vztahů i etickou zaujatost autorky.

Helena Lisická

Zrcadlo starých časů

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Helena Lisická – heirs c/o DILIA, 2013

© JHuslík, 2013

Ilustrations © Adéla Fibichová, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-33-7

Obsah

Zrcadlo starých časů

VZPURNÝ PAN BURIAN

SKŘÍTEK KLEPÁČEK

STATEČNÝ OJÍŘ

BOHATÝ PÍSEK

ČERVENÉ MĚSTO

STARÁ CESTA

ZLATÝ ŠLOJÍŘ

HUSÍ PEŘÍ

HLÁSNÝ ŠENFLOK

BRODSKÁ SMRT

MĚŠŤANÉ A LOTŘI

KRASLIČTÍ RYTÍŘI

ČERNÝ KOHOUT

ZTRACENÉ TOLARY

RYTÍŘ „HOŘÍ“

PÍSAŘ A KAT

MARTIN KORÝTKO

DOBŘÍŠŠTÍ VELBLOUDI

BÍLÝ KŮŇ

ZUZANKA VOJÍŘOVÁ

CHYTRÝ REGENT

ZEMNÍ ZRCADLO

HUMPOLECKÉ SUKNO

ZIMNÍ KRÁL

ŽENSKÉ VOJSKO

VESELÝ ŠVÉD

ČARODĚJNÝ DOKTOR

VALDŠTEJN

OVČÍ MŮSTEK

DUCH Z MĚDĚNÉHO VRCHU

KRAJKÁŘKA MAGDALÉNA A FEST

LOMIKAR

MATČINA HORA

ČERNOKNĚŽNÍK ŽÍDEK

DLOUHÝ JÍRA

CÍSAŘ A POŠTMISTROVÁ

PAŠERÁK HANES

MĚDĚNÁ PANNA

TRUHLÁŘ FRANCI

KRVAVÁ ČÍSLA

SVATEBNÍ DAR

Čtěte elektronické knihy

STŘÍBRNÝ ZVON

MĚŠŤANÉ V JABLONNÉM MĚLI JEDNOU TOLIK PENĚZ A BYLI tak bohatí, že dali známému zvonaři ulít stříbrný zvon se zlatým srdcem. Byla to veliká událost, která se roznesla po celém Českém království, a zpráva o tom se dostala i do sousedního Polska. Přinesla jim slávu, ale pobouřila jiná města a nadělala mnoho závisti. Dílo se zvonaři opravdu podařilo, vzácný zvon byl na světě. Když ho pak tahali na kostelní věž, sešlo se na tu podívanou mnoho lidu a celé město se radovalo. Od té doby se hlas vzácného zvonu nesl nejen nad městem, ale nad celým krajem v Podjestědí. Dokonce se tvrdilo, že je slyšet až v polské Žitavě. Když odtud přijeli kupci na zdejší trh se zbožím, povídali o tom v hospodě a měšťané se spokojeně usmívali.

Lidská závist je však převeliká. Když sláva jablonského zvonu neopadávala a stále se o něm všude mluvilo, žitavští měšťané se rozhodli, že ten stříbrný zvon se zlatým srdcem koupí. Proto vypravili jízdního posla do Jablonného s nabídkou.

„Vážení a opatrní páni měšťané! Přináším vám uctivé pozdravení a přátelský list od pánů ze Žitavy, kteří vám nabízejí dobrý obchod,“ sděloval posel, když se ohlásil na radnici, kde ho páni radní zdvořile uvítali.

„Děkujeme za vyřízení! Nejprve si ten list přečteme, potom se poradíme, jakou žitavským panům dáme odpověď,“ prohlásil purkmistr a vybídl posla, aby zašel do městského šenku a tam se napil i najedl na účet městské rady.

Potom se obrátil na písaře a vyzval ho, aby list všem přečetl. Bylo tam plno chvály na dávné přátelství mezi oběma městy, Žitavou a Jablonným, které trvalo od nepaměti. A když písař došel k místu, kde Žitavští nabízejí zdejším měšťanům za stříbrný zvon tolik stříbrných tolarů, kolik se jich vejde do jedné řady na silnici ze Žitavy do Jablonného, vyvolalo to v městské radě veliké pozdvižení.

„To je ale slušná nabídka!“ podivovali se páni radní. „Nabízejí nám víc peněz, než jsme za náš zvon dali.“

„Co jim na to odpovíme, milí páni?“ ptal se po chvíli purkmistr, když se vzpamatoval z překvapení. „Já navrhuji, přestože se nám zdá jejich nabídka výhodná, abychom ji odmítli. Nebudeme přece prodávat zvon, který nám slouží ke slávě a k dobrému jménu našeho města.“

Ozvaly se hlasy pro i proti. Mnozí z pánů radních viděli raději peníze než slávu a o ten vzácný zvon ani nestáli.

„Neměli bychom zahazovat takovou příležitost!“ namítal první radní. „Nezapomeňte, že naše pokladnice je poloprázdná a nutně potřebujeme peníze.“

Málem se radní kvůli zvonu pustili zase do hádky, kterých bývalo na radnici dost. Purkmistr je ale zadržel.

„Páni, mějte více trpělivosti! Když nám žitavská městská rada nabízí tolik tolarů, mají tamější páni jistě peněz dost. Co kdyby nám dali tolik stříbra, co náš zvon váží. To by byl dobrý obchod.“

„To je nápad!“ volali radní nadšeně. „Když chtějí platit, tak ať tedy platí. Můžeme jim slíbit, že ten zvon pak odvezeme až do Žitavy.“

Hned dali písaři napsat odpovědní list a opatřili jej městskou pečetí. Posel jej odvezl ještě toho dne žitavským pánům, kteří netrpělivě čekali na odpověď.

V Jablonném se potom páni v městské radě veselili a těšili se, jak udělají dobrý obchod a snadno přijdou k majetku. Už také počítali, co nového koupí. Hovořilo se i o novém zvonu, protože věž nemohli bez něj nechat už kvůli ostatním měšťanům a pro dobré jméno.

Špatně však odhadli žitavské měšťany; ti se odmlčeli a vůbec už neposlali žádný vzkaz. Dokonce kupci z Žitavy přestali jezdit do Jablonného na jarmark a vydávali prý se po nové silnici do Liberce i dál. Obchod ve městě najednou začal upadat a všem chyběly peníze.

„Když si žitavští kupci myslí, že v Liberci na trhu lépe pochodí než u nás, co na tom. My se přece bez nich obejdeme,“ tvrdil purkmistr v městské radě, sotva se o tom začalo mluvit. Ale všichni věděli, že je jim to jenom na škodu, a tajně na něho žehrali.

Jednou se přihnala od hraničního hvozdu strašná letní bouře. Náhle se setmělo a všude bylo tma jako v noci. Z nebe sjel klikatý blesk a uhodil do kostelní věže u hradeb. Stříbrný zvon se sám od sebe rozhoupal a jeho zlaté srdce bilo na poplach. Pak se na nebi i na zemi rozpoutalo pravé peklo.

Blesk stíhal blesk, burácení hromů se předhánělo s poplašným zvoněním a z černých mraků se na zem valily spousty vod. Lidé mysleli, že nastala potopa světa, a báli se o své životy.

Mnoho výstavných měšťanských domů i obyčejných stavení v Jablonném a v jeho okolí bylo zničeno. Chlévy a stodoly zůstávaly bez střech, ploty se vyvrátily, úroda byla zničena v zahradách i na polích. Na mnoha místech se potoky vylily z břehů a zatopily louky, pole i pastviny. Stříbrný zvon nad tím smutně vyzváněl, a když bouře přešla a hromobití ustalo, zmlkl i on. Nikdo se ale nad tím nepozastavoval, protože lidé měli mnoho starostí. Zjišťovali škody na domech a na dobytku, plakali a naříkali, co je potkalo za neštěstí.

Navečer se mělo zvonit klekání a kostelník se vydal na věž jako obvykle. Když zdolal poslední příčku dlouhého žebříku, chytil za provaz od zvonu a potáhl. Málem spadl dolů, protože provaz visel volně na dubovém trámu, kde býval zavěšen stříbrný zvon. Po zvonu však nebylo ani památky.

Kostelník rychle slezl z věže a utíkal na faru, potom na radnici a všude vykládal, že se ztratil stříbrný zvon, ale nikdo mu nechtěl uvěřit.

„Co to povídáš za nesmysl, kostelníku?“ rozzlobil se purkmistr. „Kostelní věž stojí, jak dříve stávala, a nic se jí nestalo. Zvon vyzváněl po celou bouřku, vždyť jsi přece na něj musel ty zvonit. Máš klíče od věže. A teď mi tu povídáš takové věci!“

„Přísahám, že mluvím pravdu. Stříbrný zvon se ztratil a nevím kam.

Když jsem šel zvonit klekání, našel jsem tam jenom provaz.“

Lidé se kolem purkmistra a kostelníka seběhli, aby na vlastní uši slyšeli, co se kde ještě přihodilo.

„Kdo by ho mohl z věže sundat? V takové bource se přece nikdo neodvážil vyjít z domu, natož aby lezl na věž,“ uvažoval purkmistr a kostelník přitakával, ale hrůza padla na všechny, ještě větší než za bouřky.

Na radnici se hned sešla celá městská rada. Když páni slyšeli, že přišli o vzácný zvon, vydali se na věž, aby se na vlastní oči přesvědčili, že tam stříbrný zvon už nevisí.

„To se brzo dozvíme, kdo jej ukradl. Takový zvon není slepičí vejce,“ rozhorlil se první radní a uplivl si, když si vzpomněl, kolik za něj mohli dostat od žitavských měšťanů.

Já si myslím, že jej ukradli Žitavští,“ prohlásil druhý radní. „Ti jsou přece všeho schopni a dávno už nám ho záviděli.“

Jak by se sem za takové bouřky dostali? My jsme ten zvon tahali na věž půl dne a měli jsme co dělat, abychom ho nerozbili.“

„Dolu to šlo jistě rychleji. Škoda toho zvonu, takový už nikdy v Jablonném mít nebudeme.“

Ať už si říkali, co chtěli, kostelní věž zůstala bez zvonu.

Po čase někdo přisel na radnici a povídal, že v Žitavě se páni chlubí novým zvonem, který vyzvání tak hlasitě jako kdysi stříbrný zvon v Jablonném. Jak se to městská rada dověděla, hned vypravila dva radní do Žitavy, aby zjistili, co je na tom pravdy.

Když tam páni měšťané s vozem dojeli a v poledne uslyšeli, jak jásavě a zvučně zvon vyzvání, byli skálopevně přesvědčení, že je to jejich zvon, který hledají. A šli na žitavskou radnici požádat, aby se na něj mohli zblízka podívat. Sotva páni v radě zjistili, kdo je přijel navštívit, prohlásili oba za vyzvědače a v doprovodu městských biřiců nechali měšťany vyvézt daleko za město až k samým hranicím. Od těch dob se měšťané těch dvou měst neměli rádi.

VZPURNÝ PAN BURIAN

NEJMENŠÍ MĚSTO V ČECHÁCH NAJDEME NAD ŘEKOU STŘELOU, která pramení v Doupovských horách a křivolakým korytem se dere tepelskou vrchovinou k řece Berounce. Na jednom jejím skalním ostrohu byl postaven hrad, vedle něho kostel a pak klášter. V podhradí vznikla jedna ulice z hrázděných domků na kamenných podezdívkách, krytých šindelem, která vede od řeky Střely vzhůru městem Rabštejnem, a dál pokračuje silnice ke Stvolnám a k Manětínu. Zdejší měšťané nebyli bohatí, ale vždycky měli hospodu i pivovar a dole u řeky stával mlýn. V okolí města Rabštejna se lámala břidlice, byly zde také pole a louky.

A přestože bylo tohle město tak malé, páni o ně měli vždycky zájem. Kdo držel Rabštejn, byl chráněn ze tří stran hlubokým údolím Střely, kde se voda v řece divoce valila přes peřeje. Zdejší rybáři v ní lovili lososy pro hradního pána i králův stůl. Ale to už bylo velmi dávno.

Když hrad a město držel pan Burian z Guttenštejna, obšťastnila ho jeho paní Sidonie postupně pěti zdravými syny. Kryštofem, Jindřichem, Dětřichem, Janem a Vlkem. Pán byl na ně pyšný, ale mladí páni brzy dorostli a otci přibyly jen starosti. Měl sice dost peněz i slušný majetek, nebylo toho ale tolik, aby své syny mohl bohatě podělit, jak si těch pět mladých a bujných pánů představovalo.

Rabštejnský pán se začal pouštět do loupeží. Přepadal bohaté kupce, ale tajil se tím a nikdo mu nemohl nic dokázat. Když pak zjistil, že mu loupežné řemeslo přináší větší zisk než celé jeho panství, propadl mu docela a stal se z něho po celém kraji známý lapka a mordýř. Na Rabštejně se naplnila hradní vězení okradenými cizími kupci i měšťany, kteří náhodně upadli do rukou pana Buriana nebo jeho povedených synů. Pán chtěl za každého vysoké výkupné, a když je neměl kdo zaplatit, pak se jejich těla našla v řece Střele.

Rabštejnští měšťané nebyli se svým pánem spokojeni, protože je všelijak utiskoval a odíral. Ale nikdo si nedovolil proti němu pozvednout hlas. Když šli dolů k řece, často v ní nacházeli pobité rytíře a zemany, kupce i měšťany, známé nebo neznámé. Vždycky se snažili je vytáhnout na břeh, pak jim vykopali hrob a v tichosti pohřbili. Nikdo se k tomu nechtěl přiznat, aby na sebe neuvrhl pánův hněv. Nebožtík dostal na svůj hrob veliký kámen nebo dřevěný kříž a zapomnělo se na něho. Když pan Burian takový osamocený kříž někde objevil, dal ho hned povalit nebo spálit. Moudří lidé říkali, že všeho je na světě do času, i té panské pýchy. A čekali, až přijdou lepší časy. Ale ony pořád nepřicházely.

Paní Sidonie byla pečlivá matka a pořád se starala, aby synům nic nechybělo. Služky se u ní hodně nadřely. Jak se paní znelíbily, ze dne na den je vyhnala a dala přivést do hradu jiné.

Pan Burian, když se vrátil z křivolakých cest s plnými vozy kořisti, byl veselý. Potom rád odpočíval a popíjel s hosty dobrého vína víc, než bylo pro něho zdravé. Jazyk se mu rozvázal a pán býval pak velice sdílný.

„Chlapci! Moji sokoli! Měli byste se víc činit než dosud. Co pro sebe získáte na našich výpravách, to bude vaše. Ale peníze vždycky poctivě odevzdávejte do otcových truhlic. Já mám peněz dost, ale až vy jednou vyletíte z tohoto hnízda, pak je budu potřebovat pro sebe. Na smrt tuhle s vaší matkou ještě nepomýšlíme a život bez peněz je bídný.“

„Pamatuj se, pane Buriane!“ šeptala mu do ucha ustaraná paní Sidonie. „Před hosty nesmíš tak mluvit. Kdo ví, kdo s tebou sedí u stolu. Na Rabštejn přivlečeš každého, koho potkáš a zalíbí se ti. A co kdyby tady byl také králův špeh? To by pak byl všemu konec.“

„Co to povídáš, Sidonie? Vždyť tohle jsou moje milé děti a tamhle moji přátelé!“ prohlásil pan Burian a sebevědomě se rozhlédl hodovní síní. „Všechny je mám rád a oni mají rádi zase mne. Viďte, přátelé! U mého stolu nikdy žádný zrádce neseděl a sedět nebude. To by ho moji synové odpravili dřív, než by komukoliv mohl co namluvit.“

Rabštejnský pán mluvil a mluvil, i když se mu kalil zrak a postavy se mu před očima rozplývaly. Ukazoval paní Sidonii, že tamhle sedí jeho synové a tamhle známí rytíři a zemané, kteří se dobrovolně přidali k jeho družině. Stále se vychloubal, co kde udělal a co ještě zamýšlí udělat pro svou slávu i majetek.

Paní Sidonie musela sedět vedle něho a poslouchat jeho chvástavé řeči, protože si to přál. Nesnášela sice tyhle chlapské pitky, ale ta sezení měla pro ni jedinou výhodu. Dověděla se, kde její muž a synové vlastně byli a co kde dělali. Paní byla ještě hezká a v nádherném šatě, který jí pan Burian odkudsi přivezl, vypadala jako královna. Nejvíce starostí měla o syny, kteří už v mnohém předčili svého otce. Byli vzpurní a odvážní, na každou kořist se vrhali jako dravci. Ostří jejich mečů bývala často zbrocena lidskou krví.

Za panem Burianem jednou přišel do spací komory jeho nejmladší syn Vlk, který svému jménu vždycky dělal čest. Netěšil se zrovna na rozhovor s otcem, ale neměl vyhnutí, protože šlo o vážnou věc.

„Otče, potřebuji s tebou mluvit.“

Pan Burian odpočíval po dobrém obědě v medvědích kožešinách a uvažoval, zda už se stížnosti na něho donesly až ke králi Vladislavovi, nebo ne. V posledním týdnu už dvakrát se svou družinou přepadl bohaté město Beroun a pustil pěkně pánům měšťanům žilou. Došlo k bitce, při níž tekla krev a několik berounských pánů přišlo o život a další se museli řádně vyplatit. Nejhorší na tom bylo, že padl také berounský purkmistr. To byla hlava města, a tak musel pan Burian počítat s tím, že se měšťané budou domáhat na králi okamžité nápravy a na něm náhrady za utrpěné škody. „Otče, nespi! Potřebuji s tebou mluvit.“

„Co to povídáš?“

„Chci se oženit, otče! A potřebuji tvůj souhlas,“ vyhrkl mladý Vlk, když zjistil, že otec ho slyší a jen tak se převaluje na loži.

„Cože? Ty máš už nevěstu? To se podívejme, to je novina. A já se to dovídám jistě poslední,“ durdil se naoko pan Burian. Ale synovo prohlášení nebral vůbec vážně. Byl mínění, ať si jeho synové dělají co chtějí, když jsou ještě mladí. Nevěsty jim ale bude vybírat on sám. „Je alespoň bohatá?“

„Nezlob se, otče! Není bohatá, je to zemanova dcera a dostanu s ní jenom dvorec, až její otec umře. Ale něco jsem si našetřil, a jak víš, umím se o sebe postarat. Když ten dvorec řádně přestavím, může být z něho pevná tvrz,“ prohlásil Vlk sebevědomě. „A to by nebylo špatné, otče! Jistě by nám všem dobře posloužila.“

Pan Burian byl trochu zaskočen a uvažoval, co by na to řekl. Kdyby se jeho syn jinam přiženil a nic po něm nechtěl, bude mít na starosti ještě čtyři syny. A poblíž Rabštejna by potřeboval bezpečné místo, kam by zajížděl v čase nebezpečí. To také nebylo k zahození, usoudil a neměl už námitek.

„Dělej, Vlku, jak chceš! Já tě ale se ženou živit nebudu, to si pamatuj!

Jsi dost starý, abys věděl, co děláš. Protože jsi vlastně prvý z mých synů, který se bude ženit, vystrojím ti takovou svatbu, že na ni budete všichni vzpomínat až do smrti.“

Na víc se už syna nevyptával a ten byl rád, že to takhle dopadlo. Zato paní Sidonie důkladně syna vyzpovídala, a když se dověděla, koho si chce vzít, lomila rukama a naříkala.

„Takovou chudobu chceš přivést do naší rodiny? Kam jsi dal rozum?“ „Nech toho křiku, Sidonie!“ napomenul ji pan Burian. „Já s tím souhlasím a svatba bude na Rabštejně. Začni se starat o to, jak hosty nakrmíš.“ Paní zmlkla a tajně si ještě poplakala. Ale proti rozhodnutí pana Buriana se neodvážila protestovat.

Když se oba otcové jednoho dne setkali a domluvili — vlastně pan Burian řekl vystrašenému zemanovi, že synovi v ženění bránit nebude jen tehdy, když dá své dceři všechen svůj majetek, a on souhlasil — začaly veliké přípravy.

Pan Burian nápadně omládl a denně vyjížděl s družinou na cesty a vracel se ještě toho dne s bohatou kořistí. Přátelům říkal, že na svatbu potřebuje hodně zvěřiny, ryb, medu, mouky, krup, másla, smetany, soli i koření, vepřového i hovězího dobytka. Ale vozil na hrad i jiné věci.

Pomalu se blížil svatební den, kdy si pan Vlk měl brát hezkou zemanovu dceru, a řezníci z celého rabštejnského panství se museli sejít na hradě, aby zabili a rozporcovali 1700 telat a 500 prasat. Ve městě se v každém domě vařilo, peklo a smažilo jen pro tu panskou hostinu. V komínech viselo vyuzené maso, klobásy a slanina. Na dvorcích stály kádě zalité sádlem a máslem. Ve sklepích bylo tolik sudů starého i mladého vína, že je nikdo vařilo pivo pro pána.

„Lidičky, to se jednou pomějeme!“ radovali se rabštejnští měšťané „Když náš pan Burian žení syna, alespoň se o svatbě pořádně najíme a napijeme. Vždyť je tu tolik jídla a pití. Hosté na hradě tohle všecko nesní ani nevypijí, ledaže by sem přitáhlo na tu slávu také královské vojsko.“

„Zbytečně se těšíte, varoval je purkmistr, který znal lépe hradního pána než ostatní. „Z Burianova stolu pro nás nezbudou ani ty ohlodané kosti, protože je sežerou psi.“

Svatba byla za dveřmi, když se začali sjíždět první hosté. V hospodě kvičely dudy, třískaly poháry a korbele. Na Rabštejn přitáhli kejklíři, hádači, muzikanti a zpěváci i jiná potulná čeládka. Všude bylo plno shonu, smíchu a radosti. Páni byli rozjaření, paní rozdováděné, jenom nevěsta zavřená v hradní komoře plakala. Paní Sidonie vládla tomu svatebnímu veselí železnou rukou. Přikazovala tam i onde, co se má ještě udělat, co přinést a co dovařit. Z měšťanských domů se nosilo jídlo na hrad. Pánovi věrní služebníci pilně dohlíželi, aby se nikde nic neztratilo, a koho přistihli, že si něco vzal, toho hned zbili.

Na Rabštejn v tom svatebním shonu dojel také posel od zemského soudu s cedulí, opatřenou několika pečetěmi. Zastavil s koněm v hradní bráně a ptal se po panu Burianovi.

„Co ty jsi vlastně zač a odkud k nám jedeš?“ vyptávaly se stráže.

„Copak nevidíte zástavu? Přijíždím až z Prahy. Vyřiďte panu Burianovi, že mu nesu předvolací list. Má se dostavit k zemskemu soudu, aby se tam zodpovídal ze svých činů.“

Napřed si všichni dělali z něho šprýmy. Potom se to jednomu chlapovi nějak rozleželo v hlavě a rozběhl se k panovi, co s tím soudním poslem mají udělat, aby jim v bráně nepřekážel. Než se s panem Burianem domluvil, přiřítil se mladý pan Kryštof.

„Cos to tady povídal? Jak se opovažuješ takhle znevažovat čest mého pana otce?“

„Já vyřizuji jenom to, co je mou povinností.“

Ale nemohl to ani dopovědět. Byl stržen z koně a zbit do krve. Kryštof byl známý silák a vycvičený zápasník. Když se mu někdo dostal do rukou, málokdy z toho vyšel živ.

„Odtáhněte někam tu mršinu! Ať ho tu víc nevidím,“ poručil mladý pán, když se posel nehýbal, a odešel zase na hostinu.

Pan Burian se na nádvoří neukázal, i když jeho služebníci tvrdili, že je doma a od rána pije jako duha.

Rabštejnští měšťané však z toho byli vyděšeni. Rozumný člověk věděl, že král tohle nikdy rabštejnskému pánu nemůže odpustit, a obávali se nejhoršího. Odnesli zbitého posla do hospody, zavolali k němu známého felčara a slíbili mu, že dobře zaplatí, když ho postaví zase na nohy. Felčar krčil povážlivě rameny a rozpačitě potřásal hlavou. Když mu ale vyplatili zálohu, pustil se do práce. Zraněného opatrně svlékl, ošetřil mu všecky rány a uložil ho do postele. Pak ho začal napájet různými lektvary, dokud neusnul. Druhého dne to s ním bylo o něco lepší a na naléhavou prosbu měšťanů vezl felčar nemocného do Prahy, aby ho pan Burian nezabil.

Svatební veselí trvalo už celý týden a stoly se pořád prohýbaly pod jídlem a pitím. Páni se nehnuli od svatební tabule, dokonce tam i spali, a když se probudili, zase hodovali. Zato mladí spolu na nádvoří zápasili, dřevce lámali a mečem se oháněli. Tancechtiví při dudách poskakovali, zpívali a točili se v kole. Kdo už neměl k veselí dost sil, ten padl tam, kde stál, a prospal se, aby znovu pokračoval, sotva oči otevře.

Tomu všemu jen přihlíželi měšťané. Kdo si něco tajně sám nevzal a neochutnal, neměl. Pan Burian ani paní Sidonie s výslužkami na ně nepamatovali. Bylo z toho mnoho nevůle a zlosti. Nečekaně však od Žihle přitáhlo k Rabštejnu královské vojsko, překročilo řeku, a než se měšťané vzpamatovali, vtáhlo do města. Strach padl na všechny, když před hradní bránou se objevil královský herold.

„Pane Buriane z Guttenštejna! Pane Buriane, slyš! Český král chce s tebou hovořit!“

Třikrát za sebou opakoval provolání, jak bylo zvykem, zatímco rytíři s králem Vladislavem postávali s koňmi opodál a čekali, až je rabštejnský pán uvítá.

Pan Burian už druhý týden slavil synovu svatbu, byl veselý a o nic se nestaral. Ani jeho synové nebyli dost ostražití. A tak do poslední chvíle na hradě nevěděli, že jsou obklíčeni. Když znovu přiběhl purkrabí a prosil pana Buriana, aby vyšel ven, obořil se pán na něho:

„Co to povídáš, hlupče? Kde by se tu vzal český král? Ten sedí v Praze, a než se já k němu vypravím, to ještě hodně vody v naší řece uplyne.“

„Vzpamatuj se, pane! Král s rytíři a vojskem je už ve městě a žádá, abys vyšel z hradu,“ prosil ho ten nešťastník, který vládl na Rabštejně, když byl pan Burian ve světě, ale o ničem nerozhodoval, když byl jeho pán doma.

„Král na Rabštejně? To je novina! To ho musíme náležitě uvítat. Panstvo, zvedejte se od stolů! Půjdeme se poklonit našemu panu vladaři.“

Hosté nevycházeli z překvapení. Ti, co se první vzpamatovali, hleděli se tiše vytratit, ale venku poznali, že z hradu neuniknou. Ostatní se dohadovali, jestli to zase není nějaký žert. Pět synů pana Buriana brzy pochopilo, že jim jde o život.

„Otče, co budeme dělat? Musíme se bránit!“ křičel Kryštof. Tu pan Burian promluvil tak střízlivým hlasem, že se ho všichni ulekli. „Měl jsi mne poslechnout, Kryštofe, když jsem ti říkal, abys toho posla nechal na pokoji. Teď máme na krku krále i s vojskem, a kdo ví, jak to s námi dopadne. Chlapci, teď nám nezbývá nic jiného než poprosit krále o milost. Proti nám stojí veliká přesila, které nemůžeme vzdorovat.“

To bylo poprvé, co jeho synové slyšeli otce takhle mluvit.

„Já si svůj díl viny ponesu sám!“ řekl Kryštof a vyběhl z hodovní síně.

„Blázen!“ utrousil nevrle pan Burian. „Na hrdinství teď není nejvhodnější čas. Pojďte, chlapci, se mnou!“

Když vyšel na nádvoří, přidali se k němu i jiní páni, kteří se obávali stejně jako on králova hněvu.

Hradní brána byla zavřená a na hradbách stála mužská čeleď ozbrojená kušemi, palicemi, tyčemi i meči. Pan Burian ale nařídil, aby se nikdo nedotkl zbraně pod ztrátou hrdla. Pak dal bránu otevřít dokořán a z ní vyšel sám neozbrojen se svými pěti syny, paní Sidonií a Vlkovou ženou. Všichni se před králem hluboko poklonili a padli na kolena.

„Náš veliký vladaři! Náš spravedlivý králi!“ zvolal pan Burian mohutným hlasem. „Vítám tě na Rabštejně! Přijel jsi právě včas, abys oslavil s námi svatbu mého nejmladšího syna.“

Král Vladislav seděl v plné zbroji na koni, obklopen mnoha rytíři s obnaženými meči a spuštěným hledím. To nebyli svatební hosté.

„Pane Buriane! Tytam jsou doby, kdy bych rád přijal tvé pozvání. Stal jsi se zemským škůdcem a přišlo na tebe už mnoho stížností kvůli tvému lapkovství a mordýřství. Přijel jsem tě soudit!“

Paní Sidonie propukla v srdcervoucí nářek a tak kvílela, až se plašili koně. Muži strnule zírali na krále. Když si čeleď spočítala, co se bude dít, každý měl chuť někam zalézt a poschovávat se.

„Milostivý králi!“ zvolal pan Burian srdnatě. „Jsem stejný jako mnoho jiných pánu a rytířů v naší zemi a mám pět synů, kteří chtějí žít podle panského stavu. Tohle město ani zdejší vsi nejsou tak bohaté, aby nás uživily. A tobě pravidelně odvádím všecky platy, které jsi po mně žádal. Suď nás tedy spravedlivě! Já a moji synové budeme ti prospěšnější živí než mrtví.“

Král byl po dlouhém a rychlém pochodu unaven. Teď ho ještě roztrpčila Burianova vzpurná odpověď. Ale musel mu dát za pravdu. Takoví byli všichni páni v Čechách, nebo jistě většina. Nebylo snadné je přimět k pořádku. Každý si žil, jak uznal za nejlepší. Přitom král se bez odvážných pánů a rytířů neobešel.

„Poslyš mou vůli, pane Buriane z Guttenštejna! Ještě dnes odejdeš z tohoto hradu a města, protože Rabštejn z mého rozhodnutí připadl zase královské koruně. A pokud tvoji synové nastoupí službu v mém vojsku, daruji jim život. Jestli na mé podmínky nepřistoupíte, budete všichni popraveni. Královská posádka dohlédne, aby tvá žena, paní Sidonie, si vzala s sebou jen to nejnutnější. Proti tomuto rozhodnutí není žádného odvolání. Je mi lhostejné, kam půjdeš a co budeš dělat, ale loupežného řemesla musíš navždycky zanechat, nebo příště přijdeš určitě o hlavu.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zrcadlo starých časů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.