Erotické pověsti staré Prahy

Jan Žáček

Objednat můžete na
www.fragment.cz

Jan Žáček

Erotické pověsti staré Prahy - Jan Žáček – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována
bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pár slov na úvod

Pověsti a legendy svým způsobem spoluvytvářejí dějiny každého národa. Vycházejí z nich, ale v některých případech je dokonce mohou i popírat. Vylepšovat. Předělávat je. Pokoušet se ve čtenářích vzbuzovat pocit, že dějiny národa ocitající se v pověstech byly něco jako „slavná“ procházka růžovou zahradou.

Severské příběhy tohoto typu bývají často surové, kruté. Podobně britské, především ty skotské. Francouzské bývají často galantní, milé. Italské či španělské jsou naplněny vášní. Německé bývají temné. Židovské zase obsahují kouzla, podivný smutek a vyskytují se v nich zlí duchové – dybukové.

České pověsti a legendy si pamatujeme hlavně z dětství. Ony jsou to trochu pohádky. Někdy zase působí dost nudně, zvláště když se jejich zpracování ujme nějaký učitel nebo středoškolský profesor, jako byl pan Alois Jirásek. Kvůli tomuhle pánovi a profesoru Nejedlému, který z Jiráska udělal povinnou četbu, případně kvůli Jiráskovým předchůdcům či následovníkům podobného typu, působí naše pověsti vycházející z historie tak nějak nezajímavě, neslaně nemastně. Nebojme se říct, že české děti již poměrně dlouho otravují a dospělé čtenáře nezaujmou.

A přitom jsou české dějiny plné tajemství, romantiky, ale také krve, násilí a divokého i něžného sexu.

V Erotických pověstech staré Prahy pokouším se odbourat některá tabu české literatury. Vyprávím staré historie slovy částečně adekvátními jejich věku, ale zároveň rychle, s gradací, nic nezastírám. Neobávám se použít milostných ozvláštnění, která sem plně patří, stejně jako prvků krutosti, nemilosrdnosti a drastična.

Měli bychom se již konečně přestat vydávat za mírumilovný národ, který se snadno podrobí každému, kdo jde okolo. A bude mu posílat voly a jiný dobytek a plody naší práce. Protože když toho necháme a přestaneme si o sobě myslet, a ještě se o tom vzájemně přesvědčovat, že jsme národ stádní, národ humanistických ovcí, které jenom psi musí seštěkat dohromady, pak také těmi hodnými ovcemi přestaneme být. A teprve potom si nás někdo může začít vážit.

Uvědomme si, že jsme národ hrdých mužů a žen, kteří a které se nemusejí před nikým klanět. Lidí, kteří v historii mnohokrát pozdvihli zbraň na svou obranu. Bránili svou zem i svůj osobní majetek. Své blízké, svou rodinu. Pokračujme v tomto úsilí a nevydávejme cizákům to, co je naše, tak jako jsme to činili ve 20. století.

Ale netřeba se obávat, tato kniha jenom vypráví příběhy, částečně smyšlené, částečně z historických análů vytažené, a neklade si vyšší cíle nežli své čtenáře pobavit. A možná jim maličko vysvětlit, že bychom nemuseli sami sebe vidět jako ty, kteří ve sporu jakémkoliv jsou těmi rozumnějšími, proto ustupují a odevzdávají neradi, ale dobrovolně nepřátelům své statky.

Buďme hrdí na to, že jsme Češi, a nesnažme si pořád své dějiny přikrášlovat, zjemňovat je a předstírat, že jsme andělé. Zapomeňme na samet a na hrubost odpovídejme větší hrubostí, na sprostotu větší sprostotou. Čtěme Starý zákon, berme si z něho příklad a nebudeme již těmi „nejmenšími na celém světě“.

O nevěrné ženě ze Sněmovní ulice

Kapitola I.
Proč to všechno?

Bylo nebylo, tenhle příběh, stejně jako všechny ostatní další v knize začíná někdy už hodně dávno. Někdy, co já vím, tak před pár sty lety. Prostě v takzvaném středověku, kdy v Praze a v celém českém království nebo třeba v rakousko-uherském mocnářství ještě nevládly moderní poměry, z nichž máme dnes všichni závažné obavy, ale temný a krvavý středověk, na nějž všichni vzpomínáme s nostalgií, poněkud zavánějící romantikou. Zajímavé je, že ten středověk, jak jde čas, postupuje po letech kupředu. 19. století, to je pro mnohé dnešní lidi už také středověk. Někdy mám pocit, když tak pozoruji a poslouchám mladé lidi, že i já pocházím ze středověku, a to jsem se narodil v šedesátých letech století dvacátého.

Pan Kryštof byl povozník. Už jaksi ve věku. Bylo mu lehce přes čtyřicet, což tehdy nebylo zrovna málo. I bříško už pěkné měl. Měl svoji firmu, své povoznictví a dařilo se mu. Den co den vozil na svém voze taženém svými koňmi lidi a materiál z Prahy někam jinam a zase odněkud jinud potom do Prahy. Vyrážel časně ráno, ještě před kuropěním, a vracel se až pozdě večer, začasto až po soumraku.

Měl štěstí a nikdy nejel s prázdnou. I proto byl jeho měšec vždy až po okraj plný. I proto měl krásný, velký dům na Malé Straně. S vlastní stájí a zahradou. I proto měl v tom domě mladinkou a půvabnou manželku, paní Kláru. Nešetřil na ní pranic, a tak chodila v moc hezkých šatech. Prostě zářila. I nějaký ten šmuk si mohl dopřát jí koupit. Tu prstýnek, jindy náušničky. A že byl šikovný, dařilo se mu vše kupovat se slušnou slevou. Povozníkův úspěch měl ale i jedno minus. Protože hodně vydělával, mohl se snadno projevit jeho velký sklon k nezřízenému pití alkoholu. Den co den navštěvoval po návratu z cest šenk, který se vyskytoval v blízkosti jeho bydliště. Mnohdy tam byl skoro až do kuropění, a domů si tedy šel před další cestou vlastně jen pro nové spodky a už aby zase jel. Na svou Kláru moc času neměl, a to byla ta chyba. Nejen čas, on nebyl ani příliš schopen mužného činu, neboť po požití většího množství kvalitního truňku sílí hlas a slábne tělo.

Paní Klára byla žena mladá, vnadná, bujná ve správných partiích a toužící i po jiných radostech života nežli po nové sukni, náramku nebo jiným šmuku. Ona prahla i po radostech domácích, když muž je sám se ženou a poveselí se s ní. Z takových veselostí někdy vzniknou i děti, což je v pořádku a Bohu milé, jedná-li se o stvoření z manželského lože vzešlé.

No, jenže na to pan Kryštof nemíval většinou ani pomyšlení, i když už byl náhodou doma. A tak Klára chřadla, dostávala migrény a bylo jí zle od srdíčka a od dušičky. Říkala si: „Co já nešťastná, vždyť si ničeho nic neužiju a ještě ani syna či dceru neporodím. Nic. Zůstanu jako ta seschlá pláňka uprostřed širého pole.“ Nelíbilo se jí to, věděla, že když žena nedělá to, co ženy v mladém věku dělat mají, a to nejlépe i několikráte za den i noc, svraští se jí kůže, povadnou ňadra, naroste zadek, změkne a vyvěsí se břicho a tam dole, ve svém lůně, nenapravitelně vyschne. Proto se rozhodla, že tomu učiní přítrž a že, když ten její chlap je k ničemu, najde si holt jiného, který k něčemu bude, třebaže jen na flirt a fyzické radovánky.

A tak to všechno začalo, všechno to, co nakonec vedlo k vzájemnému prokletí manželů jednoho druhým a k jejich trápení, které trvalo několik set let, skoro až do téměř úplného zničení jater pana Kryštofa a k prakticky naprostému zničení „láskyplných pudů“ paní Kláry.

Kapitola II.
Co se děje U Hrocha?

Každý večer tady bývá. V malostranské pivnici U Hrocha v Thunovské ulici. Vždy sedí na stejném místě, má tam rezervaci. Ono, i kdyby ji tam neměl, nikdo by se neodvážil zabrat mu na jeho místo. Tedy, nikdo ze zdejších. Někdy si mu tam sedne nějaký přivandrovalý hejsek, nějaká náplava, kdoví odkud. Ale takový člověk je hbitě z místa vykázán personálem, který už ví svoje.

Pan Kryštof sem chodí jaksi odjakživa. Nikdo si nepamatuje, kdy přišel poprvé. Ale všichni si pamatují, že je strašlivě tlustý, až odulý, div, div, že nepraskne. Bílé, trochu mastné vousy mu sahají až někam hluboko pod pás. Vlasy má ještě delší. Prokvétá vousy i vlasy slabá zeleň bující plísně. Muž ten nevoní zrovna libě a chodí v oblečení jako z nějakých starých časů. Vypadá vlastně jako vandrák. Také nikdy neplatí dnešními bankovkami. Ale proto, čím platí, je zde hostem nejváženějším. Platí zásadně ryzím zlatem.

Mnoho návštěvníků pivnici doufá a věří ve svůj šťastný večer, pokud ho už nezažili. V takový večer ten šťastlivec dostane nejen od pana Kryštofa zlato a pití zadarmo, někdy i bohatou večeři, ale ještě je vyslán na místo, kde zažije něco, co ještě nikdy nezažil a ani později zažít nemůže.

Pan Kryštof nezve žádného dvakrát. Jednou a dost. Buď uspěješ, nebo se jdi, jak se tak říká, pást.

Kapitola III.
Pátrání po milenci

Paní Klára chodila pravidelně na náměstí, které bylo kousek od jejího domu, na náměstí v samém srdci Malé Strany, kde se pořádaly trhy. Bylo zde možno nakoupit čerstvé ryby, drůbež, ovoce i zeleninu. Stejně tak jako všelijaké hadříky a jiné hlouposti. Dá se říct, že sem chodila čím dál častěji. Ne že by musela stále něco nakupovat. Manžel jídával doma pořádně jenom v neděli, kdy si dával bene a nikam nejezdil. Jedině za dvojnásobnou cenu byl ochoten vyjet, a to bylo málokdy. Jinak v ostatní dny něco málo zhltnul, když domem probíhal mezi příchodem ze šenku a odjezdem na další rito. Paní Klára chodila na tržiště proto, aby tam našla nějakého krásného mladíka, muže svých snů, který by jí laskáním zkrátil dlouhé chvíle čekání na manžela. Jenže, jednak byla vybíravá a jednak se i bála. Hledala někoho, kdo se jí bude zároveň líbit a zároveň nebude hned všude a hlavně v šenku, kam chodí pan Kryštof, roztrubovat, že má poměr s tou mladou paničkou, jejíž muž je v posteli k ničemu. A to bylo hledání přetěžké, protože skoro každý floutek by se rád pochlubil kamarádům, že se právě jí dostal pod sukně. Však nabídek bylo nemálo. Pořád se okolo ní někdo motal, kupoval jí květiny, zval ji na sklenku dobrého moku nebo aspoň na procházku kolem slovutného mostu Karlova.

Nikdo pro ni nebyl dost dobrý. Nikdo nebyl ten pravý.

Kapitola IV.
Co se děje v šeru?

Je pozdní noc následující po jednom horkém červencovém dnu. Kolem druhé hodiny ranní se už dá i v Praze 21. století dýchat.

Ulice Sněmovní je prázdná. Veškeří poslanci i zaměstnanci parlamentu si dávno šli po svých a odpočívají kdesi po namáhavé a vyčerpávající práci příslušející jejich úřadům a funkcím. I vinárna U Vinné mušky dávno zavřela, i když celá léta nedodržuje zavírací dobu. Jen kousek směrem nahoru, v Thunovské, se U Hrocha dosud svítí. Hostů je tu pramálo. Zpoza oken je vidět jen dvě sedící siluety. Muže s dlouhými bílými vlasy a vousy a muže zřejmě poměrně mladého, na jehož hlavě je cosi jako chochol. Sedí u jednoho stolu a z jejich klátivých pohybů je jasně patrné, že už mají značně naváto. Vášnivě diskutují. Sněmovní ulice ale není zase tak úplně prázdná. Pouze to tak na první pohled vypadá. Protože jen jakýsi letmý stín v průčelí vrat jednoho z domů je patrný, když se oči přizpůsobí šeru rozbíjenému pouličními lampami.

U vrat stojí žena. Je to krásná až nádherná mladá žena a je úplně a celičká nahá. Jaksi se choulí, zakrývá si ta nejintimnější místa svého božského těla rukama a pruhem látky – jediným svým oděvem, jakkoliv ví, že jí není pomoci, přijde-li ten, na něhož s nevolí čeká.

Protože ten, kterého by zřela ráda, ten snad nikdy… nikdy nepřijde.

Otevírají se dveře hospody U Hrocha a potácivým krokem vychází mladík s červeným kohoutem vlasů na hlavě. Zastaví se, rozhlédne, váhá, v opilosti neví, který směr je ten pravý.

To už za ním vykukuje ze dveří podniku mohutné panděro páně Kryštofovo. Vzápětí panděro narazí do mladíka a jeho majitel napřáhne ruku ke Sněmovní ulici: „Tam, tam je to. Uvidíš.“

„Není to nějaká legrace?“ ptá se ještě mladík.

„Kdepak. Jdi a uvidíš. Neprohloupíš. A snaž se jí prospět.“

„Hm,“ pokrčí hlavou mladík a potácí se směrem dolů.

Co se dělo posléze, nebudeme zde rozvádět. Na takové věci máme ještě fůru času, a kdo ví, jestli? Protože bychom se mohli dotknout citlivých dušiček dnešních slečen a dam, které si nezaslouží být předem mučeny za to, že by se případně prozradilo jejich galantní dobrodružství.

Kapitola V.
Obtížník až k ní domů skoro došel

Paní Klára přece jenom musela házet na náměstí i jinde po mužích očkem, aby zjistila, zda o ni je zájem, zda na ni muži s obdivem a touhou pohlížejí a zda by případně nezůstala ležet ladem, kdyby se pro nějakého šťastlivce rozhodla. A tak v jeden letní den chodila sem tam po tržišti, jsouc doprovázena svou věrnou služkou Josefkou, která nosila košík s nákupem. V košíku už byla mrkev, pórek, petržel, celer a čerstvě zabité kuře.

Josefka byla děvče mladé, které přišlo do Prahy teprve nedávno z vesnice. Byla to holka poctivá a svou paní měla ráda a litovala ji, protože viděla, jak paní chátrá bez mužné ruky. A také měla ráda svého bratříčka, který v Praze… Ale k tomu dojdeme. Roztoužená žena se už už rozhodovala zamířit k domovu, když tu jí padl pohled na vyzývavě oblečeného i tvářícího se mladíka. Jeho šat byl barevný, škorně moderní, po italském stylu. Pod nosem zakroucený knírek, na hlavě klobouk s pérem od kdoví jakého cizokrajného ptáka. A v očích mu svítily plamínky vášně. A koutky úst se zvedaly v úšklebku jakémsi, evokujícím možná i milostné radovánky. Ne, zcela jistě na to myslel, když bezostyšně pohlížel na paní Kláru. Díval se jí střídavě do očí a střídavě do poměrně velkého, krásnými vnadami zaplněného výstřihu. A byl tak blízko u ní. Skoro by se jí mohl dotknout.

Paní Kláře to bylo nepříjemné. Cítila i jeho dech na své kůži. Mohl by si toho někdo všimnout, že ten mladík se kolem ní stále motá. Ale zároveň ji to i vzrušovalo. Prsa se jí dmula a tam dole cítila jakousi nikoliv nepříjemnou vlhkost, doprovázenou něžnými stahy. Rudla. „Ne, to není on,“ rozhodla se, ovládla se, nevrhla se mu do náručí, jakkoliv na okamžik chtěla, a naopak zprudka zamířila k domovu: „Josefko, domů!“ poručila služce a vlastně především sama sobě.

Ale běda, ten muž, říkal si podivně cizokrajně znějícím jménem Mario di Bikaver, vyrazil ihned za nimi. Znělo to jméno trošičku jako jméno šlechtice a hodně jako jméno nezodpovědného floutka a chronického nevěrníka a obluzovače ženských srdcí. Nechával si odstup. Ale když zrychlily ženy, zrychlil i on, když zpomalily, zpomalil též. „Paní,“ tázala se dobrá Josefka, „nemám tomu muži říci, aby nás dále nepronásledoval, nebo že zavoláme o pomoc na biřice?“

„Snad se ničeho neodváží,“ odpověděla jí se zatajeným dechem paní, která někde v hloubi svého hříšného těla doufala, že se odváží. I když mozek jí říkal, že musí odolat na každý pád.

Sotva paní Klára vložila klíč do zámku brány svého domu, byl ten muž u nich. Smekl klobouk a téměř obřadně se uklonil, jako by stál před samotnou královnou: „Dáma promine a dovolí mi, abych se představil. Jsem Mario di Bikaver. Markýz přišedší do slovutného města Prahy ze své rodné Florencie, aby spatřil osmý div světa, který se ve vás skrývá.“

Paní Klára zrudla až po konečky uší. „A co, co…?“ zakoktala se. „Tedy, čeho si ode mne žádáte?“

„Nevím, zda se nemýlím, madam, ale jeví se mi jako blízké pravdě, že nutně potřebujete potěšit duši. Neboť vaše čistá duše strádá. Nehledejte v tom nic jiného, probůh, nic nízkého. Zdá se mi, jakoby vás mohlo potěšit a rozradostnit ve vašem osamění mé vyprávění o Florencii, městě slunce, malířů, básníků a vůbec umělců života.“

„Já nevím,“ paní Klára byla blízka mdlobám. „Neznáme se a já jsem vdaná žena. Nemohu a nesmím poslouchat vaše luzné řeči.“

„Heleďte, mladý pane, nikdo vás nezval, tak si zase jděte po svých,“ vložila se do toho odvážně Josefka.

Podíval se na ni asi tak, jako by ji chtěl zaškrtit nebo zatlouci tisíce metrů pod povrch zemský: „S tebou nemluvím, náno,“ neovládl se. „Kdo jsi, že se odvažuješ vstupovat do řeči pánů?“

Paní Klára se vzpamatovala. Změna v jeho chování jí k tomu pomohla. „Ona má pravdu. Jděte! Zmizte mi z očí, nezbedníku!“ mávla rukou, jako by odháněla obtížný hmyz. Markýz Mario di Bikaver se beze slova a nezdvořile otočil na podpatku, nasadil si klobouk a šel. Kdepak, vůbec se nezachoval jako šlechtic. Spíše jako pohůnek z Horní Dolní nebo jiné díry po granátu (jak se začalo říkat mnohem později, až po tom, co vznikly granáty).

Kapitola VI.
Nedělní dopoledne pana Kryštofa

Milé zářijové slunce vstoupilo svými teplými paprsky do oken ložnice pana Kryštofa a paní Kláry. Ji probudilo. Jeho nechalo v hlubokém spánku, doplněném silným chrápáním a občas i jinými, nevábnými zvuky, doprovázenými nevalným odérem.

Paní domu se podívala na svého muže, nadzvedla se na loktu a doufala, že se probudí a uspokojí její toužení. A zbaví ji tak ošklivých úvah o možné nevěře.

Nic takového se ale nestalo, a tak se rozumně rozhodla nechat ho pořádně se vyspat a připravit mu jeho oblíbenou snídani. „Když se hezky vyspí, nají a napije, může ho napadnout, že i já mám jisté potřeby,“ dumala logicky, ale nesprávně.

Šla do kuchyně, nakrájela na silné plátky pěkně prorostlou a voňavou šunku od kosti.

Josefka dala na talíř k šunce bílé pečivo, které časně ráno přinesla od pekaře, dvě slané a makové houstičky, několik okurek a hořčici. Na tác k tomu přidaly horké kouřící černé kafe, smetanu a sklenici. No a samozřejmě džbánek piva, které pán včera přinesl ze šenku a uložil ho v chladné komoře pod schody.

Tác odnesla paní Klára svému mužíčkovi do ložnice sama: „Lásko, Kryštůfku, ty můj jediný milovaný muži,“ budila ho, když postavila tác vedle něj na noční stolek. Naklonila se k němu a několikrát ho něžně políbila. Na tvář, do vlasů, na ústa. Když se stále neměl k probuzení, z legrace mu prsty ucpala nos a čekala.

Trhl sebou, odstrčil ji a několikrát kýchnul: „Co, co to… Proč mě budíš? Víš, že jsem po celém týdnu unavený a potřebuji si odpočinout. Dřu jako sula mula a ani v neděli si nemohu oddychnout?“

„Už je deset hodin, muži, měl by ses nasnídat, abys měl pauzičku před obědem,“ šla na to s fištrónem.

Nevrle se na ni podíval, ale uznal, že v tom má pravdu. Posadil se a nechal ji, aby mu dala tác na stehna pod břicho. Rychle naplnil sklenici a vypil své první pivo toho dne. Hned se pustil do jídla. Nelenil, brzy byly tác i talíř prázdné, vyjedené i sklenice vypité. Paní Klára mezitím pokorně ulehla na lože vedle něho a tiše čekala, až bude její muž uspokojen po stránce stravy i nápojů, aby potom uspokojil její lůno a, jak věřila, i svůj mužný pud. Když už nikdy jindy, alespoň v neděli by mohl a měl.

Nicméně, nedočkala se, manžel odložil tác vedle na stolek, hlasitě říhnul a odešel na toaletu vykonat své ranní potřeby nezbytné k dalšímu spokojenému životu a k uvolnění místa v břichu.

Zklamaná žena se ustrojila, odnesla prázdný tác a jala se chystat s Josefkou opulentní oběd, po němž věřila, že by pan Kryštof mohl mít dobrou náladu, náladu na laškování. Bože, kolikrát již tomu marně věřila?

Kapitola VII.
Rozhodní hosté

Pánové Kraus a Niebelstein chodívají spolu do malostranské pivnice již řadu let, každý pátek, aby si udělali bene po odpracovaném týdnu. Nevypijí toho, pravda, příliš. Svá piva jenom tak cucají, protože jsou spořiví. Dvě, nejvíce tři piva za jeden večer. Mnoho nemluví. Však jsou to magistrátní úředníci a v práci se napovídají až až s obtížnými žadateli. Někdy si na to postěžují. Někdy na hloupé nadřízené nebo volené zastupitele. Jinak často mlčí, nemajíce co moudrého říci, nehledě na to, že by mohli říci, naprostou náhodou, něco, co by, kdyby to někdo slyšel, jim mohlo způsobit nepříjemnosti. Zato uši mají našpicované. Zjistili už, že Sněmovní ulicí chodí nějaká nahá flundra, a to tak nějak vždycky po půlnoci. A že asi ráda přidrží.

„No, tak co bychom jí nepomohli?“ zeptá se jednoho večera pan Niebelstein pana Krause. „Asi to ta holka pořád potřebuje.“

„Mají pravdu, pane Niebelstein,“ pokývne hlavou pan Kraus. „My jí tak vlastně poskytneme křesťanskou pomoc,“ rozesměje se svému zdařilému, a dokonce zdvojenému vtipu. „No jo, ale poslouchaj, bude teprve jedenáct a my už dopíjíme třetí pivo,“ strachoval se pan Niebelstein.

„A tak,“ plácl furiantsky dlaní do stolu pan Kraus, „jednou si dáme ještě čtvrté. Za to to stojí. Věděj, kolik bychom museli platit v takovém tom…“

„Ani to strašlivé slovo nevyslovujou. Mráz mi jde po zádech, když si ty ceny představím.“ Pánové tedy prolili hrdlem ještě čtvrté pivo a potom vyrazili za naplněním svých choutek a křesťanskou pomocí nymfomanií stižené ženě. Našli ji snadno. Zrovna slézala ze svého soklu.

„Moment, paničko, my vám pomůžeme,“ hnal se k ní pan Niebelstein a už ji chytal za zadek. „Opatrně, dámo.“

S pomocí přispěchal i pan Kraus, který se zase domníval, že nejlépe ženě prospěje, když jí přidrží bujné poprsí. Aby se nerozuteklo.

„Pánové, co to je?“ vyjela na ně přísně paní Klára a odstrčila je. „O co vám jde?“

„My, my totiž...,“ koktal zaražený pan Kraus.

„Tedy, jak pan Kryštof povídal...,“ přidal se pan Niebelstein.

„A no jo, pánové,“ těžce vzdechla paní Klára. „A jak tak na vás koukám, ani nahoru vás brát nemusím.“

„To není třeba,“ mávl rukou pan Niebelstein. „My jsme skromní úředníci uvyklí nepohodlí.“

„My vám rádi prospějeme třeba tamhle, v průchodu,“ navrhl pan Kraus. A už ji tam vedli.

„Hlavně rychle, pánové, ať to máme za sebou,“ vzdechla paní Klára, vědouc, že zase bude muset přidržet, tentokrát dokonce dvěma obtloustlým a připlešatělým mužům s nažloutle šedou pletí a nadrozměrnými nosy.

A tak se i stalo. Ke cti pánů Niebelsteina i Krause lze říci, že to provedli rychle, až ukvapeně a každý jenom jednou. Více jim nebylo možno.

Odcházeli ke svým domovům s pocitem dobře vykonané práce.

„Co říkaj, pane Kraus?“ poptal se pan Niebelstein.

„Na co myslej, pane Niebelstein?“ nepochopil jeho otázku pan Kraus.

„Dobře... dobře jsme jí pomohli?“

„Inu, já si myslím, že dobře. Moc dobře. Bude se nám po tom díle hezky usínat.“ „Tak tak.“

Pánové se rozloučili a šli do hajan.

Kapitola VIII.
Nedělní odpoledne pana Kryštofa

Pan Kryštof se bohatě naobědval. Snědl dva vrchovatě naplněné talíře knedlíčkové polévky, pět velkých vepřových řízků se sametovou bramborovou kaší a několika kyselými okurkami. A potom celý plech lineckého koláče s marmeládou. Zapíjel to hojně pivem, takže Josefka musela třikrát běžet se džbánkem.

Po obědě se odvalil na lože, rozepnul si kalhoty a svalil se, jak dlouhý, tak široký.

Jeho paní ho do ložnice doprovodila, protože věřila, že teď konečně něco bude. V tom ji ještě výrazně podpořilo to, že si pan manžel rozepnul ty kalhoty.

Ale nebylo nic. Pan Kryštof zavřel oči a chystal se ke spánku. Někdy to týdenní manko naspat musel a večer ho už zase čekala pěkná pitka s veselými kumpány.

Paní Klára usedla vedle manžela přichystána ihned odhodit šat a nabídnout mužíčkovi všechny rozkoše, po nichž by od ní zatoužil a je požadoval.

Nezdálo se však, že by projevoval jakýkoliv zájem. Funěl a oddychoval převelice.

„Mužíčku, nechceš něco?“ zeptala se vyzývavě.

„Ne, ne, jsem spokojený,“ chtěl ji v polospánku potěšit. „Oběd se podařil, bylo to chutné a bylo toho dost.“

„Opravdu nemáš na nic chuť? Vůbec na nic?“ skoro prosila o jeho pozornost a lásku.

„Prosím tě, do mě se už nic nevejde,“ děl v polospánku.

„Já to... myslela spíše naopak, Kryštůfku.“

Podíval se na ni s jasným nepochopením toho, jak se může na něco takového ptát? Teď, když je přejedený k prasknutí? Vždyť to by se to v něm mlelo jako v mlýnici. „Třeba by ti udělalo dobře, kdybychom si zalaškovali,“ vysloveně se mu nabízela. „Krapet pohybu nezaškodí.“

„To nejde, já...“ Ukázal na svůj plný břich a vysvětloval: „Jistě chápeš, že teď to nepřipadá do úvahy.“

„Ty by ses vůbec nemusel snažit. Já sama bych všechno obstarala. Jenom řekni,“ předváděla v ladných pozicích své dosud z větší části oděné tělo a propagovala své umění lásky.

„Chci spát,“ děl rázně. „Nech mě být. Snad někdy jindy bude příležitost, máme času až do stáří dost,“ a zavřel oči a vzápětí počal hlasitě chrápat. Tak hlasitě, že to ani nebylo možné.

„Jindy, kdy jindy?“ pomyslela si paní Klára. „Jindy, to říká pokaždé, když je ta příležitost,“ a odešla do kuchyně s myšlenkou, že toho di Bikavera snad nemusela tak hrubě odhánět. Mohla mu naznačit, aby přišel nenápadně, za svítání, když uvidí povozníka odjíždět. A přes zahradu. „Bože, co to mám za hříšné myšlenky? Jsem přece vdaná žena a nemohu... Nemohu? Ale ano, já musím, abych se nezbláznila a abych si v životě něco užila. Jako každá ženština mám právo na trochu těch rozkoší tělesných...“ Za těchto myšlenek pomáhala Josefce v kuchyni s nádobím, neboť nevěděla, co dělat lepšího. Josefka se na ni dívala a jenom vrtěla hlavou. Dumala, jak paní Kláře pomoci.

Kapitola IX.
Nedělní večer pana Kryštofa

Ani když se povozník probudil, nenaplnil touhy své skvostné ženy, pouze jí slíbil, že dnes přijde ze šenku časně a potom by snad mohli udělat to, po čem ona prahla.

Jenomže ona věděla, že to asi nikoliv, protože jednak on nikdy nepřicházívá od pípy časně, vydrží u ní, dokud z ní něco teče, a i kdyby přišel, bude znaven natolik, že k ničemu nedojde. A až znavení lehce poleví, tak že sejde do stáje, zapřáhne valachy před vůz, sedne na kozlík a vyrazí za vyděláváním zlaťáčků.

Pan Kryštof odešel do svého milovaného šenku, usedl na své místo a již za chvíli stál před ním plný korbel jeho oblíbeného, zlatavého moku s šumivou pěnou na vrcholu. A další, další... Hrál karty, vykládal o své práci, o obchodu, dohodl se s několika hosty, odkud a kam jim příští týden něco odveze a co jako za to, prostě, jak se říká – od kdy do kdy a co za to?

Až někdy po půlnoci k němu usedl jakýsi starý mnich, kterého tu nikdy neviděl, a dal se s ním do řeči. Po krátkých úvodních frázích došla řeč na Kryštofovo manželství. „Pane Kryštofe, já myslím, že vy neděláte dobře,“ povídá mnich. „Tohle nemůže skončit dobře.“

„Co jako nedělám dobře?“ opáčí pan Kryštof. „A co nemůže skončit dobře?“

„S vaší milostivou paní.“

„Co je s ní?“

„Já nevím, ale jste s ní, myslím, už pátý rok.“

„To jsem, no a co?“

„Měl byste ji obtěžkat. Slušelo by se to. Aby se nešířily řeči. A aby neměla paní Klára hříšné myšlenky.“

„Obtěžkám. Obtěžkám, až já budu chtít. Je to moje žena. Živím ji, šatím, střechu nad hlavou jí poskytuju. Všelijaké pěkné a drahé dárky jí kupuju, tak si ji můžu obtěžkat, až dospěju k tomu, že je ten správný čas. Je to hodná a poctivá žena,“ trval si na svém povozník. „A ukažte mi, otče, kdo šíří nějaké řeči, já si ho přitáhnu potěhem, ten nosím vždy u sebe, a tenhle korbel mu rozrazím o hlavu.“

„Jak myslíte, pane Kryštofe,“ mrzel se mnich. „Nechtěl bych, aby to vaše manželství skončilo špatně, a v slzách nebo dokonce zločinem.“

„Nesmysl,“ mávl rukou povozník a dal mnichovi nalít pořádně kořalky, což ho utišilo, jakkoliv pravdu děl.

Vrátil se pan Kryštof domů k ránu a značně unavený, jak se dalo očekávat. Vědom si však svých práv a povinností, rozhodl se, že nastal ten správný čas k obtěžkání manželky. A taky, aby nebyly ty řeči a klepy a drby. A aby nemohla mít paní Klára hříšné myšlenky. Zatřásl s ní: „Kláro, Kláro, probuď se!“

Překvapeně se k němu otočila a hned uhnula. Páchl totiž hospodou tak, že jí to bylo až nemilé. Přesto se odhodlaně tázala: „Co si žádáš, mužíčku? Chceš něco jíst?“ „Ne, chci laškovat a uspokojit své i tvé touhy,“ stahoval si kalhoty, přičemž ovšem upadl na postel a usnul.

A ráno musel před kuropěním odjet, to se nedá nic dělat. Obchod je obchod. Ostatně, stejně dávno zapomněl na nějaké obtěžkávání a uspokojování vzájemných touh. Paní Klára byla skoro ráda. Stejně by to nestálo za moc a ještě by musela dýchat ty výpary, co sálaly ze všech pórů jeho pivního těla, nikoliv pouze z úst.

Kapitola X.
Zase jednou U Hrocha

Pan Kryštof sedí u svého stolu sám. Je sychravý podzimní večer. V celé restauraci je už jenom pár hostů. Poslední dobou nějak lidé nemají moc peněz, a tak se nikomu, ani hospodským, příliš nevede.

O to víc je pan Kryštof, příšerně tlustý, neurčitelně starý, zarostlý, neupravený a trochu (to je slabé slovo) páchnoucí host platící zlatem, pro zdejší hospodu požehnáním.

Číšník, který si právě všiml, že onen host dopil dnes své desáté pivo, se k němu hned žene s jedenáctým. Ví, že pan Kryštof jich udělá minimálně dvacet, ne-li nějaké navíc. „Prosím, pane, tady je to, varieto,“ navozuje duch Prahy první republiky. Všichni si tady myslí, že pan Kryštof se musel narodit někdy za první republiky. Někdo v žertu tvrdí, že to bylo už za Rakouska-Uherska. Ale tomu se všichni smějí, to musel být nejméně...

„Nechcete si přisednout?“ zeptá se host.

Číšník zaváhá, neboť se mu příliš nelíbí myšlenka na to, že by si k panu Kryštofovi měl sedat. Potrpí si totiž na to, aby voněl, kolegové mu žertem říkávají Johnny spray. „Nezlobte se, pane, ale máme přísný zákaz sedat si k hostům.“

„Já vám to dovolím,“ odmítne to pan Kryštof. „A někdo může zkusit něco říkat. Já platím zlatem, takže já rozhoduju, co se tady smí a co ne. Sedněte si. Mám pro vás lukrativní návrh.“

Číšníkovi nezbývá nežli usednout: „Tak, oč by šlo, pane?“

„Znáte tu ulici pod vámi? Tady dole. Sněmovní se dnes jmenuje.“

„Jistě, pane.“

„Tak si tam po půlnoci skočte. Nejlépe tak mezi jednou a druhou hodinou ranní? Nebo to nechám na vás.“

Číšník na něj kouká vyjeveně: „A co tam, prosím, budu jako dělat?“

„Možná, že tam potkáte svůj osud.“

„Hm...?“ není z toho moc moudrý, i když už leccos zaslechl.

„Věřte mi. Totiž, každou noc tam tou dobou chodí jedna žena. Sem a tam chodí. Čeká. Na vás!“

„Jako nějaká šlapka?“ zeptá se neomaleně. „A vy chcete, abych vám ji sem dotáhnul...?“ Teď už mu to je jasné.

„Ale houbelec,“ rozčílí se pan Kryštof. „Žádná šlapka. Je to nešťastnice, vy hrubče.“ „E?“

„A vodit ji sem teda vážně nemusíte. Nejsem na ni zvědavý. Znám ji...,“ rozmyslí si říct přes pět set let a pokračuje: „Leta.“

„Tak co...?“

„Pochopte, je úplně nahá. Akorát takový pruh látky má.“

„Exhibicionistka? Nebo jde o nějakou sázku?“

„Bože, odpusť mi, jestli vezmu tvé jméno nadarmo. Vy tam půjdete,“ strčí mu zlaťák, „a uděláte to první, co vás napadne. Je to jasné?“

Číšník se dívá na zlaťák na své dlani, potom na hosta s němou otázkou. Není mu jasné nic.

„Když uděláte všechno, jak máte, dostanete ještě jeden.“ Pan Kryštof věří. Jednou se to podařit musí.

Číšník tedy souhlasí, i když má obavu, aby při tom nezískal nějakou pohlavní chorobu. Je rozhodnut jistit se gumovou ochranou.

Kapitola XI.
Rozhodla Josefka – František

Paní Klára už takhle prostě dál nemohla žít. Toužila po muži velikou silou. Po pevném objetí, po spojení těl i duší, po opravdové, životní lásce. Prostě chtěla, aby ji někdo skutečně miloval. Jenomže se na druhou stranu styděla a taky se bála o dobré bydlo. Totiž, když už by si našla galantního přítele, jak to udělat, aby to nikdo nevěděl? Kromě nich dvou, samozřejmě. A maximálně Josefky. Věřila, že služebná Josefka bude na její straně. Protože totiž, kdyby to kdokoliv jiný věděl, že má milence, mohla by z toho být pěkná ostuda a pan manžel by ji mohl docela snadno vyhnat ze svého krásného domu plného drahých titěrností, které si sem za jeho peníze nakoupila. Ale co dělat, když pan Kryštof byl prostě kapoun kapounovitý?

V úvahách nad svým trápením provzdychala celé odpoledne a pořád nevěděla, jak na to a co s tím?

Služka Josefka viděla, jak převelice se paní Klára trápí, a rozhodla se, že jí pomůže. Po obědě k ní přišla a povídá: „To nemůžete, paní, se takhle trápit. Mučit se.“

„Ale co mám dělat?“

„Prostě vyrazíme do města, jako že na nákupy. Vy uvidíte někoho, kdo se vám zalíbí a já to s ním domluvím. Vy budete z obliga.“

Paní Klára byla zděšena služčinou upřímností, ale souhlasila, protože to bylo dobré řešení. Ona si prostě vybere, potom se nebude plést do toho, jak to zařídit, a nakonec si užije plodů svých touh. Josefce se posléze štědře odmění, aby držela ústa. Hned po obědě obě ženy vyrazily do města. Brzy ale pochopily, že s paní Klárou to vůbec nebude jednoduché. Ten byl moc vysoký, ten zas malý nebo tlustý či hubený. Jiný zas měl moc dlouhý nos nebo pichlavé oči. Někdo měl vlasy červené jako ohnivec, další zase prořídlé a navíc úplně jako slámu. Prostě si nemohla vybrat. Ale ve skutečnosti to bylo spíš tím, že se doopravdy bála.

Nakonec Josefka otráveně řekla: „Necháte to na mně, milostpaní? Já vám žádného špatného nevyberu. Budete mít hezkého jako obrázek a silného, to budete koukat. Ještě se mi poděkujete. Budete křičet slastí.“

„Hm, ano, to bude asi nejlepší,“ styděla se paní a nemohla se dočkat, až ten „vysněný“ vstoupí do jejího lože a lůna.

A tak šly zase domů, protože paní nemůže jít sama, musely jít obě. Ale jen co za paní zaklapla domovní brána, Josefka vyrazila. Hnala se do místního šenku, kde na ni, u sklenky levného bílého vína, čekal její bratr František, chudý univerzitní student. Hezký byl jako obrázek a síly měl na rozdávání. Josefka mu vysvětlila, co a jak a proč pro něj ráno dala vzkázat. Taky mu nějaký ten grošík přidala, aby měl na útratu a do večera se pořádně vínem rozpálil. Přijít má po setmění a hezky zadem, přes zahradu. Když se bude snažit, paní na něm jistě nebude šetřit. Jenom o tom nikde nesmí vykládat a chlubit se tím, jakou paničku má v posteli. „To bys všechno pokazil a skončilo by to dřív, než by ses nadál.“

„A je vůbec hezká, není to nějaká stará šereda?“ strachoval se. „To by se mi nelíbilo.“

„Jen ty se neboj, takové bych tě do postele nestrkala. Znám tě, vím, že to bys nerozdýchal a nebyl bys k ničemu a já bych sama měla z ostudy kabát.“ A šla.

František celé odpoledne statečně pil, až do setmění. Do posledního darovaného grošíku. Potom vyrazil, krokem skoro přímým, i když... no, tak zase úplně přímý nebyl, ale proti panu Kryštofovi, když se ten vracíval domů, byl vlastně zcela střízlivý. Navíc rozechvělý představou zatím tajemné milenky.

Kapitola XII.
Číšník a paní Klára

Poprchávalo. Vál chladný vítr. V žádném případě to nebylo to správné počasí na nějaké užívání si venku, mimo vytopenou prostoru. Pod duchnou je nejlépe. Číšník z hospody U Hrocha tedy sešel do té ulice Sněmovní. Byl tady zdánlivě sám a cítil se hloupě. V kapse žmoulal pytlík s prezervativem, postával, přecházel, rozhlížel se. A tu ji uviděl. Stála v průčelí nedalekého domu, před ní několik popelnic. Zítra budou jezdit po ránu popeláři. Žena byla nahá, přesně jak říkal ten pan Kryštof. „Ježišmarjá,“ pomyslel si číšník, „to to s ní mám dělat jako na popelnici? Já, takový estét a člověk čistotný?“

No, ale zlato je zlato, a tak k ní pokročil. Dokázal se překonat.

A ona mu, volky nevolky, šla v ústrety. Musela, jakkoliv opětně nechtěla. Jakkoliv pranic netoužila po jeho něžnostech nebo hrubostech... V zásadě jí to bylo jedno. Ono když něco děláte noc co noc, a to i několikrát, pět set let, tak se vám to přejí, i kdyby „kůrčička byla do zlatova propečená“. Přistoupila k němu a řekla: „Čeho si žádáš, muži?“

Voněla mu. Překvapivě se mu i líbila. Zvlášť proto, že byla poměrně zima, zdálo se mu, při pohledu na hroty jejích ňader, že i ona je vzrušená setkáním s ním. On tedy byl rozhodně vzrušen. A přesto v sobě cítil jakýsi ostych: „Jaksi já, jak bych to řekl...“

„Chceš si užít?“ zeptala se přímo, protože ve vysvobození od tohohle mužíka nedoufala a chtěla to mít rychle za sebou.

„Ano,“ nemohl odpovědět jinak.

Vstoupila do jeho náručí, přitiskla k němu své vnadné tělo a skoro vášnivě ho políbila. Osvojila si léty praxe velmi slušné řemeslo lásky. Leckterá profesionálka by jí to mohla závidět.

Cítil z ní ale podivný chlad, jako by ho obešla smrt, ale v něm byl už obrovský žár, nemohl si pomoci.

Vstoupili do průchodu domu, který byl, kupodivu v tuto pozdní hodinu, otevřen. Před nimi křivolaké, špatně osvětlené schody. Vystoupali po nich do prvního patra, druhého, výš a výš, až do podkroví.

Žena odemkla a odvedla svého snad miliontého milence dál, ke své, za živa manželské, posteli. Původně tedy nebyla ta postel v podkroví, to až v průběhu století se přestěhovala, protože novým nájemníkům ve staré ložnici překážela a také je rušilo, že si tam paní Klára každou noc někoho vodila a provozovala s ním meritum svého prokletí. Kvapně se svlékl, jeho nutkání již bylo na absolutní hraně. Vstoupil do ní plnou silou, takovou silou, kterou již nedoufal, že v sobě má. Nebyl již žádný mladík. Držel ji za nádherné plné boky, svíral její amfiteátr, líbal její božská ňadra, olizoval růžové vrcholky hor a hlavně sebou cukal v divoké extázi. Jednou, dvakrát, třikrát... Na ochranu si ani nevzpomněl.

Ani nevěděl, jak se to všechno seběhlo, a stál zase oblečený uprostřed Sněmovní ulice a nahá, krásná dáma mu kynula od své brány. Cítil se vysátý, jako pokrývací kozlík po tom, co učinil své dílo. Pokýval hlavou, zamával jí a rychle se vrátil do své hospůdky, aby se vzpamatoval.

Už od vchodu na něj kynul pan Kryštof: „Tak co, jak bylo?“ ptal se. „Podařilo se?“ „Teda, nevím, proč to dělá, ale je bezvadná. Fakt dobrá baba. Asi nějaká úchylka ne?“ Pan Kryštof mu, s otráveným výrazem ve tváři, hodil druhý zlaťák. „Zase to nevyšlo. Bože, jak dlouho mě ještě necháš trpět?“

„Zítra bych tam klidně zašel znovu,“ nabízel se číšník. „Myslím, že panička byla spokojená.“

„Nikdy už tam nepůjdeš, ty na nic jiného nemyslící chlape!“ zahřímal pozdní host. „Už bys ji stejně nepotkal. A kdybys ji potkal, nebyl bys jí ani mně k ničemu!“

„Prosím, prosím, jak si račte přát, já se nevnucuju, já jen kdyby byl zájem,“ ukláněl se číšník, ale ve skrytu duše uvažoval, zda by tam nešel i bez páně Kryštofova zlata. Jako jenom si s tou krasavicí zase pořádně zařádit. Vždyť jiní by za takouhle samičku i hodně zaplatili, a on by ji mohl mít zadarmo. Vždyť on jí udělal všechno tak, jak měl, čili by mu měla být opět po vůli. No, ale aby si zase vzácného hosta nerozházel. Ještě to uváží. Pravda je, že i když tam ještě párkrát zašel, nikdy ji už nepotkal. „Asi to byla vážně nějaká sázka,“ myslel si a dál po tom nepátral.

Kapitola XIII.
Povozníkův časný návrat

Povozník pan Kryštof se toho dne vracel domů překvapivě brzy. Vypadalo to, jako by snad měl dorazit ještě před setměním. A měl radostnou náladu. Vydělal dnes hodně slušné peníze a ještě se mu povedl skvělý kup pro jeho milovanou ženušku. Koupil jí od starožitníka a zastavárníka v Kolíně pravé korále z moře. Někdo je tam zastavil a neměl na to je vykoupit.

Říkal si pan Kryštof, že by ji v nich chtěl vidět. A jenom v těch korálích. Najednou, prvně po dlouhé době, ho přepadly chutě na ni. Chutě na to ji sevřít v náručí. To její tělo. Napadlo ho, že právě dnes by mohla být ta správná chvíle na to jí udělat potomka. Syna by chtěl, aby jednou, až bude starý a nemohoucí, převzal povoznictví a vedl dál rodinnou firmu. A postaral se.

Ale když už se blížil k domovu, když už skoro vjížděl do brány svého domu, rozhodl se, že přece jenom zajede na pár piv. Protože cesta byla dlouhá, pršelo, byl celý prokřehlý, a tak pár žejdlíků nebude na škodu. A rozproudí v něm krev. Začínalo se smrákat. Vzduch voněl po vodě.

Zastavil před šenkem, nechal tu vůz stát, koně byli zvyklí, a vrazil do vchodu šenku. Tam se skoro srazil s vysokým štíhlým černovlasým mladíkem, který naopak mířil ven. „Sakra, hochu,“ dávej přece pozor, když jde štamgast,“ napomenul ho a dál mu nevěnoval pozornost.

Mladík něco zakoktal: „Pardon, pane, já nerad.“ Nebo něco podobného a hnal se za svým cílem plným slastných chvil, dobrého jídla a pití, možná, že i nějaký dáreček v podobě zlaťáčků bude. Pana Kryštofa neznal, a tak nemohl ani tušit, do koho tu vrazil.

Pan Kryštof byl uvnitř, mezi svými kamarády, a netrvalo ani minutku a už před ním zase stál první korbel plný zlatavého, pěnícího moku. Ani si během večera neuvědomil, kolik jich vypil. Možná deset, patnáct, snad dvacet, jako většinou. Jeho splávek zdál se všem bezedný.

Kapitola XIV.
Vzplanutí lásky – František

Mladík by se snadno přehoupnul přes plot k zahradě u domu, který mu byl předurčen. Ale měl klíč od zahradní branky, aby snad neupoutal něčí nezdravou pozornost. Odemkl, opatrně otevřel branku, aby ani nezavrzala, vstoupil, proběhl zahradou. U vstupu do domu ho už čekala jeho sestra Josefka: „Tak pojď a snaž se. A nebuď na ni moc hr. Ona je v těhle věcech strašlivě nezkušená. Buď na ni hodný a vyplatí se ti to.“ Přikývl a vstoupil. Byl zaveden do ložnice. Sestra ho opustila, zanechala ho osudu a svodům života.

Na malém stolku, co možná nejdál od okna, leželo na tácu uzené k zakrojení, chléb, stála tam láhev červeného kvalitního italského vína a dvě sklenky, čekající na lačná ústa. Neváhal, uřízl si pořádný kus masa a krajíc chleba, s chutí se zakousl. Otevřel láhev, naplnil sklenici a na jediný doušek ji vyprázdnil. Odpoledne se rozpil a trochu ztrácel míru.

V tom okamžiku ucítil pohled v zádech. Nebyl tu už sám. Zprudka se otočil, poslední kapka vína vystříkla ze sklenice a zeď a zanechala na ní malinkou skrvnku, jakoby od krve.

„Napiješ se se mnou, Františku?“ zeptala se ho nyní paní Klára. „Nalívej a nešetři.“ „Jistě, madam,“ byl překvapen její krásou tak, že se mu třásly při nalívání vína ruce a trochu ho rozlil.

Přistoupila k němu. Jednou rukou se něžně dotkla jeho lokte, druhou uchopila svou sklenku.

Přiťukli si, pohlédli si do očí a pak se vrhli jeden druhému do náručí plně pohlceni touhou a sílou toho setkání.

František rázem zapomněl na to, že se sem přišel najíst, napít, zapomněl na možný zisk, na zlaťáky. Viděl jenom ji a její oči, její rty, její nosík, ji celou. Nemyslel na nic než na ni a na to, jak mocně touží do ní vstoupit a mít ji pouze a jedině pro sebe. Zamiloval se. Klára rázem zapomněla na své obavy, na svůj stud, na strach z manžela a jeho hněvu. Viděla jenom jeho, jeho havraní vlasy, které prahla čechrat, jeho jiskrné modré oči, jeho silné chřípí, jeho ústa, která si přála do smrti líbat. Ani netušila, že se jí to splní. Zamilovala se.

Neuplynula ani minuta od jejího příchodu do ložnice a už leželi v milostném spojení, nazí a neřestní, plní jeden druhého a věčnosti.

Milovali se v jedné chvíli divoce a vášnivě, ve druhé něžně a jakoby poznenáhle. Mysleli na štěstí a blaho toho druhého. Nebyli egoističtí.

Do toho vtrhla Josefka a šeptem křičela: „Promiňte, milostpaní, ale musíte to dnes ukončit. Blíží se pan Kryštof a to by byl veliký malér, kdyby vás tu takhle našel.“ František se vzpamatoval jako první, bleskem se oblékl a vyskočil oknem z prvního patra do zahrady, oknem, na něž mu ukázala jeho sestra.

Ještě mu stačila říct: „A zítra, ve stejnou dobu, Františku.“ Hodila potom paní její noční košilku, zavřela okno a rychle sklidila nedopitou láhev, sklenky a potraviny. Utřela i rozlité víno.

Však bylo na čase. Pán už otevíral dveře. Vstoupil do své ložnice, kde byla tma a jeho hluboce spící mladá a žádostivá žena.

Chytil se veřejí, jednak aby neupadl, a také aby se ovládl a neskočil na paní Kláru jako divoká, nenasytná šelma. Ovládl se, na nohách se udržel. Položil na noční stolek vedle hlavy manželky pravé mořské korále a odešel se vedle opláchnout před krátkým spánkem, časným vstáváním a odjezdem za novým obchodem.

Kapitola XV.
Jako každý večer

Zvolna se blíží půlnoc. Občas, výjimečně, přejede auto, tu a tam přejde pozdní chodec, přepotácí se opilec.

Blíží se Vánoce. Padá těžký, mokrý sníh. Za několika okny ve Sněmovní ulici se ještě svítí. Někde vychází z bytů pouze matná zář ze svíček, ať pravých, či elektrických, na stromečku.

Lidé poslední dobou stavějí ve svých domovech stromky stále dřív. Snad je to vlivem reklamy. Nebo se v lidech probouzí cosi duchovního, niterného a oni v době, která ztratila city, po nich začínají toužit a hledat kapičku poezie, která by je zahřála a ulehčila jim těžší a těžší život.

Hodiny na pražských věžích začínají odbíjet jedenáctou hodinu večerní. V průčelí brány do jednoho domu, skoro naproti vstupu do parlamentu, stojí ve výklencích dvě kamenné sochy v životní, možná v lehce nadživotní velikosti. Socha kouzelné mladé ženy v pravém výklenku. Je to socha nahatá, lehce nemravná. Lehce, protože ona krasavice si rukama zakrývá citlivé intimní partie. Zřejmě se stydí a nechce se hned tak někomu odhalit na první pohled. Možná proto, že ví, že na ten druhý se odhalit musí každému. Dokonce je sochařem obdařena pruhem látky, který jí volně klesá z jednoho ramene a zakrývá jedno ňadro a dál, jako by ve větru vál, dosahuje až k lýtku. Klín zakrýt nedokáže a ruka na to, dík sochařově frivolnosti, nestačí. Ve druhém výklenku stojí socha ke krasavici vedle se zdánlivě nehodící. Ale to je omyl. Starší, obtloustlý muž se k ní hodí, ve skutečnosti až moc dobře. Skutečnost bývá mnohdy mimořádně překvapivá. Muž má na sobě středověký kostým. Na hlavě má klobouk, je široce rozkročený a v ruce svírá hůl, o niž se opírá. Jeho kamenně vyčítavý pohled směřuje k nahé ženštině. Jako by si přál, aby se kála za to, co mu kdysi provedla. Hodiny na pražských věžích odbily jedenáctou hodinu večerní.

Socha muže ožívá. Z kamene stává se živý lidský tvor. Nyní je ještě o hodně tlustší, než jaký byl v kamenném vydání.

Seskočí ze soklu, na němž stál, zaúpí a několik dlouhých vteřin bolestně chroptí a funí: „Zatracená práce, strašlivé prokletí, to přece jednou už musí skončit.“ Otočí se k soše ženy a zahrozí jí holí: „Já vím, já vím. Ty Kláro jedna. Za všechno můžu jistě jenom já, podle tebe. Mé kapounství a můj alkoholismus. Nu což, nesmím ztrácet čas a musím hbitě, pokud mi to mé bolavé nohy dovolí, vyrazit k nejbližšímu výčepu, tedy do hospody U Hrocha. Ty si ještě počkáš, drahá moje. Ale čeká tě to také. Za hřích hříchem stonásobným zaplatíš, abychom si jaksi oba dostatečně prožili špinavost a nebo hloupost svého konání za života.“ Přistoupí k ní, pohladí ji po jejích kamenných bocích, výše nedosáhne a střed ženina těla pomíjí z vrozené stydlivosti. A také proto, že se jím nikdy nestačil zabývat, když ještě měl tu možnost a to právo. Načež odchází směrem ke Thunovské ulici.

Kapitola XVI.
Šťastné chvíle

Paní Klára prožila se svým milencem řadu úchvatných chvil plných lásky. Té duševní i té živočišné. A on s ní. Trvalo to celé dlouhé měsíce. František na tom, stejně jako Josefka, nebyl škodný. Ale jemu o nějaký prospěch nešlo. I když nějaké nové, pěkné oblečení už dlouho potřeboval. A zlaté náprsní hodinky s jeho monogramem ho též potěšily. Zapomněli ti dva na možná nebezpečenství. Občas se vídali i na veřejnosti, i když pravda, nikdy na Malé Straně. Někdy se spolu prošli po Starém Městě pražském nebo po městě židovském, s ním přímo sousedícím.

Věřili ve svou šťastnou hvězdu a mysleli si, že dobrotivý čas všechno vyřeší. Neboť pan Kryštof při návratu domů, stejně jako při odchodu, čím dál více sténal a naříkal, jako by se blížila jeho poslední hodinka. Jenže to muži někdy dělávají, aby nemuseli plnit manželkám vše, co jim na očích vidí.

Jednou takhle seděli zamilovaní na nábřeží, nedaleko od slovutné Univerzity Karlovy, kde František pilně studoval vědy lékařské, aby jednou mohl i urozeným pánům a dámám pouštět žilou a předepisovat jim všeliké léky a medikamenty. Drželi se za ruce a dívali se vzrušeně jeden druhému do očí. Občas i polibek si dali, nevnímajíce okolo chodící Pražany.

„Víš, já myslím, že ten tvůj dům, tedy až jednou bude jenom tvůj, stojí na ideálním místě,“ povídal on moudře.

„Myslíš?“ váhala ona.

„Ano, otevřel bych si v něm ordinaci a pacientů budu mít fůru. I z těch nejurozenějších rodin tam přijdou. A rádi za mé služby požehnaně zaplatí. Zbohatneme.“

„Tak to bude krásné.“

„To bude, možná bych to mohl udělat, hned jak získám diplom. Místa je v domě spousta. A nevyužitého.“

„Ale co Kryštof?“

„Sama říkáš, že ho čím dál víc něco bolí. Mohla bys mu navrtat do hlavy, že by nebylo špatné mít v domě lékaře. Já bych ho léčil místo placení nájemného.“ „To je vynikající nápad,“ zajásala nadšeně. „A mohl bys ke mně přijít, kdykoliv bys chtěl.“ „Nebo i ty ke mně.“

„A nikomu by nic nebylo podezřelé. A až jednou tvůj manžel odejde na věčnost, prostě nějakou dobu počkáme, nic nám neuteče a potom se vezmeme a bude.“ A plánovali a plánovali a plánovali. Život si malovali v těch nejrůžovějších barvách. Nevěděli, nemohli vědět, že k panu Kryštofovi se donesly řeči. Zlé a pravdivé řeči o nich. Zpočátku jim nevěřil. Ale hlodalo to v něm a začal uvažovat o tom, že si vše sám ověří a pak ztluče buď pomlouvače, nebo nevěrnici a jejího milence.

Kapitola XVII.
Záchrana se blíží

Zas další večer moderního věku tráví pan Kryštof ve své nenáviděné hospůdce, u svého nenáviděného stolu, se svou nenáviděnou sklenicí piva, do níž je znovu a znovu čepováno.

Již pět set let večer co večer musí pít litry a litry piva. Již pět set let musí večer co večer někoho pozvat ke stolu a vysvětlit mu, že po půlnoci chodí Sněmovní ulicí nádherná nahá žena. Již pět set let musí toho, komu to vysvětlí, přesvědčit k tomu, aby za tou ženou šel a udělal to, co uzná za správné. A přitom mu nesmí říct, co má udělat, aby jeho samotného, a tedy i jeho ženu, vysvobodil ze vzájemného prokletí.

„Tak co, kdo to bude dneska?“ přemýšlí a rozhlíží se kolem sebe. Všude touhle dobou samý opilec. Nikdo z nich neudělá to, co je nutné pro jejich záchranu. Každý od něj zkásne zlaťáky a potom si ještě užije a znovu, po milionté první zprzní jeho manželské lože nebo přinejmenším jeho manželku a vysměje se mu tak přímo do tváře. Aniž by jaksi věděl, co mu zlého činí. Mnozí se dokonce domnívají, že mu vycházejí vstříc, protože on už je starý a není schopen tu ženu, zřejmě svoji ženu, dostatečně uspokojit. Jaká hanba...

Venku je sněhová vánice. Když sem šel, musel si prošlapat cestu dost obtížně. Pracovníci technických služeb města zase, jako prakticky vždy, zaspali a sněhu je po kolena. Cosi to panu Kryštofovi připomíná. Tahle noc plná sněhu. Minulost vkrádá se opatrnými kroky do mozku, ale, prozatím, nechce se odhalit. Chvílemi na to myslí, ale bolí ho z toho hlava, tak zase přestává. Ale vrací se to. Neradostné vzpomínky a jisté naděje. Dveře do hospůdky kdosi rozráží. S prudkým závanem větru vstupuje pozdní host. Je celý od sněhu. Z hlavy sundává levnou čepici, oklepává z ní sníh, potom i z kabátu, který dává na věšák hned po čepici.

Nový muž U Hrocha je poměrně dost mladý, štíhlý, vysoký, s hustými černými vlasy. Modrooký. S širokým chřípím. Rozhlédne se, kam by usedl. Pan Kryštof na něj zamává a nabídne mu místo u svého stolu. Mladík zaváhá.

Pan Kryštof se postaví a vehementně mu ukazuje na místo naproti sobě: „Tady je volno, hochu.“

Mladík popojde k jeho stolu a usedne. Pan Kryštof se přátelsky ptá: „Zima, co?“ „No.“

„Tady se zahřejete nejlépe. Vidíte, jsme nejblíž u kamen. Mám to vychytané. Co si dáte? Něco na zahřátí? Grog, kafíčko s rumem, svařáčka? Já vás zvu. Nebojte se. Mám dnes dobrou náladu. Myslím, že se mi cosi podařilo. Nebo ještě podaří.“ Mladík má obavy, zda starý, podivně vypadající muž sedící s ním u stolu, není nějaký jako... divný. „Já vás nechci nějak obtěžovat, pane.“

„Mě neobtěžujete... a nebojte se, já nejsem na kluky, abyste si nemyslel. Ale měl bych pro vás kšeft. Když ho vezmete, vyděláte a ještě mi prospějete. Věřte mi. Potřebuju od vás pomoc a nechci ji zadarmo. Platím hotově. To tady všichni vědí.“

„A o co jde?“ mladík projevil zájem. Ostatně, bylo na něm vidět, že má poměrně hluboko do kapsy.

Následovalo zopakování toho, co pan Kryštof opakoval už tolikrát, a nabídka zlatých mincí. Padlo při tom několik sklenic piva do úst a hrdla pana Kryštofa a tři silné grogy do úst a hrdla mladíkových.

„To jako, abych tam za ní šel?“ otázal se mladík, když starce vyslechl.

„No,“ přistrkoval mu pan Kryštof zlaťák.

„A jako ona je opravdu nahá? V tomhle počasí? Vždyť to by musela umrznout, ne?“ je vyděšený z toho, že by snad někdo mohl být takový blázen a pomatenec a chodit v tomhle nečase po ulici bez poctivého, teplého oblečení.

„Hm,“ pokrčí bývalý povozník rameny. „Ona ale nemá jinou volbu. Někdy si nevyberete.“

„To je nějaký vtip?“

„Ne. Ale bez obav, na ni chlad nijak nepůsobí. Je proti němu mimořádně odolná. Ona je odolná vůči všemu.“

„Tak...“

„Hochu, promiň, ale já o tom nesmím víc mluvit. Váže mě něco jako přísaha. Její porušení by mě zatrceně mrzelo.“

Mladík se na něj asi tak půl minuty nechápvě díval, potom vyskočil, rychle si vzal kabát a čepici a vyběhl z hospůdky. Zlaťáku si ani nevšiml.

Výčepní za ním chtěl vyrazit, jakožto za neplatičem, ale pan Kryštof ho zarazí: „Byl to můj host, pane Hrochu. Já platím.“

Starý muž uvažuje. Vzpomínky létají jeho myslí. „Toho kluka já odněkud znám. Musím ho znát. Je mi tak povědomý. Mohl jsem ho potkat i tady. Ale to musí být dávno... tak dávno... A tahle noc... Zvláštní.“ V duši se mu rozhostí absolutní klid a vyrovnání se. „Možná se konečně blíží můj poslední soud,“ pomyslí si.

Kapitola XVIII.
Vraždy a smrt

Ten den byla strašlivá zima. Teplota klesla někam pod dvacet stupňů pod nulou. Celou noc hustě sněžilo a ráno nedošlo ke změně. Navíc se přidal prudký, ledový vítr. Vyjet s povozem bylo holé šílenství.

Pan Kryštof stejně vyjel. I žena ho zrazovala, ale trval na tom, že když něco slíbí, musí to dodržet. A tak jel.

Dojel jen do nedalekých stájí svého kolegy povozníka a tam koně a vůz nechal. Sám se pěšky vrátil blízko k domovu. S sebou vzal potěh, který jednou výhodně získal od ševce, co neměl na zaplacení za dovoz kůží.

Zastavil se ve své hospůdce, aby vyčkal pozdního odpoledna, kdy, jak slyšel, mu „kukačka chodila snášet do jeho hnízda“.

Pil jak Dán, ale také snědl vrchovatý talíř pořádně husté dršťkové polévky s dvěma preclíky, půl kachny s houskovými knedlíky, bramborovými knedlíky, červeným a bílým zelím. Čili se nijak moc neopil.

František navštívil svou milenku toho dne dříve. Ten den neměl ani přednášky či semináře, ani zkoušku. Prostě měl volno a chtěl si užívat s milovanou bytostí blaha. Ještě pořád byl opatrný a šel zahradou. Zbyly tu po něm ve sněhu hluboké stopy. Klíč od domu už měl vlastní. Josefka zlenivěla a nechtěla mu pořád běhat otevírat. A taky někdy dorazil, když ona byla po nákupech. Tak aby nemusel čekat.

Vyšel do patra a překvapil svou milou v ložnici a v polospánku. Poslední dobou měla ve zvyku dlouho vylehávat. Po rušných nocích bývala řádně unavená.

Chvatně si odložil a ulehl do postele na místo, které před několika hodinami opustil.

Paní Klára vzdychla: „Jejej, ty jsi tu dneska brzy,“ a přivinula se k němu s něžnou vášnivostí.

Strávili tak v mileneckých radostech několik hodin.

Zatím pan Kryštof užíral se v hospodě žárlivostí a netrpělivostí, jež byla předehrou k tragédii. Každou chvíli vstával, koukal z okna a dumal, zda by neměl již vyrazit. Ale ovládl se, chtěl přijít v tu pravou chvíli. Nemohl tušit, že ta nejpravější chvíle už nastala. Že hnízdečko lásky už přetéká city.

Když se paní Klára se svým milencem do sytosti naobědvali, odešli zase na lože, poněkud si odfouknout.

Josefka vyrazila do města za nákupy, které jí paní napsala. Teď ještě nemusela hlídat, aby pán domu náhodou nepřišel dřív. Na to bylo opravdu příliš časně. Pan Kryštof došel ke svému domu zadem. Přes zahradu. Ve sněhu viděl již částečně zapadané stopy mužských bot. Sevřel potěh pevně v ruce rozhodnut ho použít. Alkohol mu dodával dostatek vervy a spravedlivého hněvu.

Stoupá tiše po schodech svého domu. Nikde nikdo. Jen z dáli se k němu přibližují zvuky milostného konání. Každým krokem je k nim blíže.

Nehlučně otevírá dveře své ložnice a vidí nahé nohy své ženy a mezi nimi bílý mužský pohupující se zadek. Na nic nečeká, vrhá se k posteli, nasazuje mladíkovi na krk smyčku potěhu a utahuje.

Mladík se vzpamatovává, cuká sebou zoufale, snaží se vykroutit, ale ruka povozníkova je silná. Táhne ho dozadu, pryč od postele, pryč od milenky, pryč od všech snů o sladké budoucnosti.

Pan Kryštof chytá do druhé ruky těžký stříbrný svícen stojící na jídelním stolku a bije. Bije ponejvíce do Františkovy hlavy. Je nemilosrdný a neustává, dokud v mladém těle zbývá jenom špetička života. Bezvládnou mrtvolu pouští na zem.

Paní Klára sedí schoulena, s hrůzou procházejícím celým jejím vnadným tělem, u čela postele. Rukama si objímá kolena. Její nahotu zaplavují dlouhé zlaté vlasy. Ví, že nyní je na řadě ona.

Pan Kryštof k ní přistupuje s potěhem, který stáhl z krku mrtvého milence. Před očima má rudo. Nevidí milovanou manželku, vidí zrádnou bestii, která znesvětila jejich manželské lůžko.

Ona se nebrání, když jí potěh natahuje kolem krku, ví, že jakýkoliv odpor by byl zcela zbytečný. Je příliš, příliš slabá proti muži, jehož váha silně překračuje metrák. Táhne ji z ložnice ven, po schodech dolů, průchodem k vstupní bráně. Tu otevírá dokořán. Přímo proti němu stojí služka Josefka: „Pane, pane, co to děláte, to přece nemůžete, to nesmíte, pusťte milostivou paní, ona za nic nemůže... To já, já za všecko můžu. Prosím vás, pane,“ padá před ním na kolena a lomí zoufale rukama. „Když chcete někoho trestat, vylijte si zlost na mně.“

Povozník nevnímá. Vleče svou nahou ženu dál a dál. Hromadami sněhu se s ní prodírá, v mrazu, v zimě děsivé. Žene se jako zběsilý a smýká s ní sem a tam. Bez slitování. Nezná slovo milost.

Z paní Kláry odchází život. Pomaleji a krutěji než z jejího milence. Ten byl alespoň ušetřen utrpení.

Jenom pár okamžiků po tom, co paní Klára vydechla naposledy, je její manžel jat městskými biřici a odvlečen k soudu. O pomoc je zavolala služka Josefka, i když mrtvému bratrovi už pomoci nikterak nemohla.

Pan Kryštof byl spravedlivě souzen a rychle odsouzen. Kat mu setnul hlavu. Majetek jeho propadl městu a králi.

Kapitola XIX.
Zlé sny mrtvých

Je hluboká zimní noc po dni popravy pana Kryštofa. V márnici leží vedle sebe tři těla umrlců.

Za okny sněží, na obloze slabě a vzdáleně září chladný měsíc a několik opuštěných hvězd. Vítr fičí, meluzína kvílí. Hodina duchů se valem a kvapem přibližuje. Na orloji i na dalších věžích odbíjejí hodiny půlnoc. Nastává očekávaná hodina duchů, kdy od věků mají všichni neživí právo povstat z mrtvých a vykonat své často odporné činnosti nesvědčící nijak dobru pozemskému.

Tehdy zvedá se tělo paní Kláry a takto hovoří k manželu svému umrlému, o hlavu zkrácenému: „Bídáku, proklínám tě. Na věky věků tě proklínám. Za vše můžeš ty. Kdybys tolik po světě nejezdil, za omamnou září zlata se neštval a hlavně kdybys po hospodách nevysedával, nikdy bys nemusel mít důvod mě a mého milého zabít. Nikdy by žádný můj milý nebyl. Kdyby ses mi jako ženě věnoval, kdybys mě pravidelně miloval, kdybys nepáchl pivem a truňkem... Proklínám tě, manželi můj, a nakazuji ti – na věčné časy musíš chodit den co den vždy v jedenáct hodin večer do té své hospody a tam pít a pít a pít. Až do zavírací hodiny a i po ní, bude-li to možné. Nikdy se toho prokletého alkoholu, té své vášně hnusné, nezbavíš.“ Jak dořekla, spokojeně ulehla na své lůžko umrlčí. Tehdy zvedá se tělo pana Kryštofa a takto hovoří k manželce své umrlé, v mrazu a sněhu uvláčené k smrti: „Děvko zlolajná, proklínám tě. Všechno, co jsem dělal, jenom pro tebe bylo. Dům jsem vybavil podle tvých přání. Dárky drahé ti kupoval, všelijaké cetky a krásné oblečení. Jídla jsi měla do sytosti, pít jsi mohla cokoliv. I italská vína. Služku jsem ti zaplatil, aby ses nedřela. A že mi trochu toho pití a pobesedování s kamarády vyčítáš a na to se vymlouváš? Slušná žena doma by sama čekala, až její milý manžel rozhodne se milostně s ní konat. A věř, že jsem k tomu již zchystaný byl. Chtěl jsem od tebe syna. Dědice... Proklínám tě, manželko má nevěrná, a nakazuji ti – na věčné časy musíš chodit den co den vždy o půlnoci do té naší ulice a tam nahá být k potěšení komukoliv, kdo tě o to požádá. Až do svítání. Nikdy se toho prokletého chtíče, té své vášně hnusné, nezbavíš.“ Jak dořekl, spokojeně ulehl na své lůžko umrlčí. Tehdy zvedá se tělo Františkovo a takto hovoří k manželům oběma, bez zášti, s jiskrnou nadějí na vysvobození: „Pane Kryštofe, paní a má lásko největší, Kláro, podle zákona smrti nesmím vás vašich kleteb zbavit. Ale mohu vám dát naději, že se jich zbavíte a odejdete spokojeně do nebe, do očistce či do pekla, tam, kam určí Stvořitel. Pan Kryštof bude sice muset denně chodit do hospody a tam pít a pít a pít. Paní Klára bude sice muset denně chodit vaší ulicí nahá a tam přidržet každému, kdo ji o to požádá. Ale ve chvíli, kdy jeden muž neudělá to, co by udělal skoro každý muž pří pohledu na krásu paní Kláry, a místo toho ji zahalí do svého pláště, budete oba vysvobozeni. A i mně se potom zajisté povede lépe a radostněji. Ale pozor, ani jeden nesmíte těm mužům prozradit, ba ani naznačit, jak vás z prokletí vysvobodit. Kdybyste to totiž udělali, má věštba by ztratila své oprávnění a vy byste skutečně byli prokleti na věky věků. A ani mně by se nevedlo lépe a radostněji. Jak dořekl, spokojeně ulehl na své lůžko umrlčí.

Kapitola XX.
Vysvobození

František utíkal ten kousek Thunovskou ulicí dolů jako blázen bláznovitý. Bušilo mu srdce a nemohl se dočkat setkání s Klárou. Vlastně, on nevěděl, že se setká s Klárou. Nevěděl vůbec nic. Nevěděl, kdo je to Klára. Pouze něco v duši a v srdci mu říkalo, že je moc důležité, aby tam byl co nejdřív. Když dorazil na roh Sněmovní ulice, jako by zcepeněl. Zarazil se, nohy mu vrostly do země a sníh ho začal zasypávat čím dál víc. Tehdy kolem něj prošel pan Kryštof, poklepal ho přátelsky po rameni a pokračoval ke své bráně. Tam přistoupil ke Klářině soše: „Je čas, Kláro, už jsi měla být dávno dole,“ poplácal ji po stehně. „Tak hbitě, čeká tě tvé dílo.“

Zatímco on vystoupil na svůj sokl a zkaměl, Klára oživla a sestoupila na chodník. „V takovéhle zimě se jednomu nechce, ty máš aspoň teplý oblek, ale co já, nešťastná.“ Jen ten kousek látky měla. „Stejně, zatím nikdo kolem neprošel.“ Avšak nebylo volby a ona se vydala na svou denní, či lépe noční pouť.

Šla přímo k Františkovi. Zpočátku ho v té chumelenici neviděla, potom obrys postavy, potom jeho celého. Zastavila se, ztuhla. Poznala ho. A František se rozešel k ní. Prodíral se závějemi.

Klára rozevřela náruč: „Františku, má lásko!“ Prvně po pěti stech letech znovu zatoužila po milování. „Františku můj milovaný.“ Ňadra se jí dmula, bradavky ztvrdly a tam dole si Venušin pahorek říkal o dotek muže. „Františku...“

Už byl u ní, ale neuděl to, po čem ona a snad i on toužili. Bál se, aby mu nezmrzla. Protože ji doopravdy miloval. Sundal si svůj kabát a zahalil do něho paní Kláru: „Takhle to bude nejlepší.“

Její smutné oči na něho naposledy pohlédnou a potom ta nešťastná žena zmizí do krajiny mrtvých. Kabát se sesune k zemi.

František vidí, jak socha pana Kryštofa zase ožije, pokyne mu s díky a též zmizí. Prokletí bylo zlomeno.

František sbírá ze země kabát, obléká si ho a odchází s tím nejpodivuhodnějším zážitkem svého mladého života. „Snad toho rumu bylo v grogu příliš,“ pomyslí si. „Možná, že se mi to všechno jenom zdálo.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Erotické pověsti staré Prahy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.