Jindřich Kabát

GROH

Jindřich Kabát

GROH

Autor a Nakladatelství ČAS děkují panu Karlu Janečkovi

za laskavou podporu při vydání této knihy.

© Jindřich Kabát, 2013

Editor © Josef Pepson Snětivý, 2013

Cover & Layout: © Nakladatelství ČAS, Alena Laňková, 2013

© Nakladatelství ČAS, www.nakladatelstvicas.cz, 2013

ISBN 978-80-7475-023-6

SMYČKA

Volnost

S Grohem se to mělo tak, že ho jednou prostě vyplivlo potrubí.

Příměstské potoky končívaly u periferie velmi často svedené přímo do čističek, které pak vodu odváděly dál pod město. Ale toto potrubí, to byl vlastně spíš obyčejný podzemní tunýlek. Potok, který se mohl po staletí údolím obtáčet mezi vrbami, dnes neměl šanci podplout pod domy a celou novou výstavbou. Občas to byl takový divoký potok, pak chvíli redukovaná říčka podél hlavní silnice, která nakonec přecházela na krátkou chvíli do podzemního potrubí.

Bylo možné, že Groh někde před systémem potrubí ani netušil, kde je. V každém případě započal tuto cestu tak nešikovně, že když se vynořil z otvoru, mohl mluvit o štěstí, že ho okolostojící dělníci vytáhli, plácli do zad, aby se nedusil, a když se nadechl, dali mu napít.

Jeho další zvyklosti to příliš nezměnilo. Co se epizody týče, nebyl si jist, jestli si ji správně pamatuje, anebo ne.

Rozložil si věci na trávu před sebe. Doleva položil krabičky s víčky. Každé víčko mělo jinou barvu a ne vždy víčko pasovalo přesně ke krabičce. Proto byla víčka ještě přichycena sadou gumiček.

Napravo si dal nůž, batoh a věci, u kterých si neuvědomoval, co přesně znamenají, ale k tomuto rozložení snadno dosažitelných prvků kolem se nehodily. Seděl s nohama pod sebou v jakémsi tureckém sedu a uvědomoval si, že je to nepříjemné a měl by si sednout jinak. Ale věděl, že by ztratil přehled nad všemi věcmi kolem, a tak jen nohy natáhl a položil je do pomyslné uličky mezi věci na levé a pravé straně.

Potom otevřel krabičky s máslem, kouskem sýra a salámu, pudinkem, tvarohem, chlebem a kusem melounu. Nebyl si úplně jist, jak tam to jídlo přišlo, ale nepřemýšlel o tom.

Měl radost. Takovou neznámou radost.

Díval se přes louku pod tratí, kam usedl, dolů na křižovatku a domy na hlučném předměstí. Nebylo ještě horko a slunce pod mrakem zdaleka ještě nepálilo.

Pozoroval křižovatku, mechanicky sledoval autobusy, které najížděly větším okruhem do pravotočivé zatáčky, a malá auta, která projížděla malým obloukem. Nepřemýšlel o tom. Pravou rukou mechanicky nahmatal nůž, pak se teprve předklonil, podíval se na něj a střenku vyndal. Nabral máslo a chvíli levou rukou hledal chleba. Podal si ho a mázl na něj máslo. Chléb nebyl nakrájený a kousek másla na čtvrtce bochníku vypadal nesouměrně. Rozetřel ho přesto po celé střídce a zakousl se do něj. Pak se otočil k ostatním krabičkám a vybíral jedno jídlo po druhém a přikusoval je společně s chlebem.

V půli se zarazil a snažil se jíst chléb jen odshora, aby odkousal část namazanou máslem. Když se mu to povedlo, zakrojil ji, chléb teprve tehdy rozkrájel a každý krajíc znovu namazal. Krajíce dal volně do trávy na zem, na pravou stranu. Složil nůž a pozoroval vše kolem. Nevěděl, kde začít, pak sáhl po chlebu a nakonec začal jíst jakoby zamyšleně v podstatě podle toho, co mu přišlo pod ruku.

Jedl téměř hodinu, pomalu. Měl žízeň, a nic k pití. Pak pomalu vzal zbylé obaly, zmačkal je, dal je do pytle, zvedl se, oklepal kalhoty od drobků a vyšel k bývalé vlakové stanici, která byla nahoře nad svahem.

Před pokladnou dřevěné boudy byl kohoutek na vodu, došel k němu, otevřel jej a pil. Pak vysypal pytel do nádoby na odpadky a vrátil se znovu na trávu. Lehl si a přikryl si hlavu prázdným batohem. Zahalila ho tma a pach impregnovaného plátna, hůře se mu dýchalo. Odhrnul si kousek plátna nad nos, ale sluneční paprsky mu pronikly tak prudce do očí, že si je rychle rukou zastínil. Asi půl hodiny takto pohyboval rukou a zkoušel vhodnou polohu. Pak usnul.

Probudil se horkem. Byl podvečer a měl znovu hlad.

Došel znovu dolů mezi obchody. Asi dvě hodiny procházel ulicí a hledal krabičky, které měl obvykle zasunuté někde mezi průjezdy, když si jich nashromáždil větší zásobu. Pak s nimi obcházel celou řadu obchodů a většinou do nich něco dostal. Vše si srovnal do batohu a znovu došel na stejné místo na trávníku. Rozložil krabičky na levé straně a nůž si dal doprava. Jedl. Nakonec se došel napít na nádraží.

Začalo se mu chtít na záchod, a tak přešel trať a začal močit ze stráně dolů. Sledoval pramínek vody, dokud se nedotkl většího kamene. Pak si zapnul kalhoty, otočil se a znovu se došel napít. Seděl chvíli u stanice a díval se na koleje.

Vrátil se zpět na trávu a sledoval auta dole. Když se setmělo, sešel na křižovatku a pomalu vystoupal na protější kopec nad městem. Sedl si do staré budky, která tu zbyla po hlídači čehosi. Mohl to být i zahradní domek. Byla zde prkenná podlaha a na ní linoleum. Většinu plochy zakrývaly dvě masivní matrace s květinovým vzorkem a na nich další dvě bez vzorku. Celkem čtyři stejné matrace vytvářely monolit, vyplňující místnost téměř do výše okna. Ale mezi nimi a okenní stěnou byla mezera, kudy se dalo projít. Pod oknem byl také jakýsi pult nebo kdysi snad stůl. Byl prázdný. Pár věcí bylo u stěny dole pod ním, ale jejich obrysy bylo těžké rozeznat. Okno mělo pevné okenice, které šly zevnitř zavřít. Ale teď byly dokořán a upevněné tak, aby se nedaly větrem rozhýbat. Z okna se naskýtal pohled na velký kus louky a pak na vršky stromů parku, který se svažoval někam dolů, takže byly vidět už jen vrcholky jehličnanů a občas košaté koruny planých ovocných stromů. A za nimi jen nepatrně v obrysech střechy a malé věžičky velmi vzdálených budov města.

Obloha potemněla. Seděl a díval se někam do dáli. Město se rozsvěcovalo pomalu a jednotlivé reflektory pomalu přemísťovaly masu světla doleva, doprava, doprostřed. Ale muž byl natočen kamsi nad obzor. Pozoroval to místo několik hodin. Nakonec se zvedl a došel se vymočit. Pak se vrátil a usnul. Bylo už asi pozdě dopoledne, když se probudil. Nový den.

Groh se narovnal, chvíli vdechoval teplý vzduch a díval se znovu někam nad město. Pak se pomalu rozhlédl kolem. Chvíli si rovnal krabičky, které tu zbyly z minulosti. Zvažoval, jestli je má použít, anebo vyhodit. Svým způsobem nesnášel nečistotu, na druhé straně mu takové věci byly trochu lhostejné. Vydloubl prstem zbytek sýra a přičichl k němu. Nevěděl chvíli, co udělat, nechtěl si prst olíznout, ale utřít ho nebylo kam. Pokusil se znovu sýr zastrčit do obalu.

Začalo se mu chtít na záchod. Nesnášel chodit někam do křoví, navíc se od dětství potřeboval vždycky potom umýt, což mu působilo neskutečné praktické problémy.

Sešel dolů na hlavní ulici a chvátal až na roh, kde byla ubytovna a sklady městské sociální pomoci.

Prošel bez jediného slova kolem vrátného.

Groha tu znali.

Byl jedním z mála, kteří nikdy nepili alkohol. Nikdy od nich nechtěl jídlo. Měli ho v evidenci, ale vlastně ani nebyl jejich klient v pravém slova smyslu. A také ani nevěděli, jaké je jeho skutečné jméno, protože doklady, které od něj měli, nebyly čitelné. Ale to bylo každému jedno. Nikdy nechtěl nic navíc, byl velmi nenápadný. Dostával hodně oděvů, které měli ze sbírek ve skladě. Byli rádi, že sem vůbec někdo přijde a bere si, co sám chce. Sklad a služba byly zřízeny v době, kdy se všechny podobné instituce stěhovaly na periferii, kde nikomu nevadily.

Oděvů spotřeboval překvapivě hodně, protože je často měnil a samozřejmě nikdy nepral. Pravidelně se sem chodil vykoupat anebo jako dnes na záchod.

Občas mu dali nějakou práci, když přišly bedny s věcmi, které bylo třeba vyložit do skladu, dokonce výjimečně zaplatili.

Nabízeli mu nocleh. Nikdy ho nechtěl.

Groh se celý umyl a vysprchoval, pak si šel pro další šaty. Skladník mlčel, mlčeli tak od počátku.

Oblečený došel Groh ven na dvůr a pomalu přešel kolem kanálku, který bublal. Opatrně ho obešel a díval se na vodu, která z něj začala vytékat. Pozoroval vodu a stružku, která si razila cestu směrem k bráně a k jinému kanálu na ulici.

Na druhé straně šedého dvora byla další stavba, podobná jakémusi místnímu skladišti. Dveře byly zavřené, ale okno šlo pootevřít a vlézt dovnitř. Tuhle cestu mu kdysi ukázal předchozí vrátný, sám by ji nenašel. Uvnitř panoval strašlivý pach dehtu a nějaké dezinfekce. Jen díky tomu tu nic nemohlo hnít.

V sousední velké hale byl sklad jako takový.

Obrovské množství obalů. Krabice velké asi jako na boty byly největší, všechny ostatní byly jakoby násobkem menší. Asi dvacet, možná třicet velikostí, některé jako dlaň, jiné jako na knoflíky, větší možná na mýdla nebo snad na drobnou kosmetiku.

Groh stál a pozoroval obrovskou stěnu a tisíce krabiček, napěchovaných v mnoha řadách zřejmě od zadní stěny až sem k němu. Stál a sledoval každou velikost krabičky zvlášť.

Stál tu přes hodinu, pak si vybral šest různých druhů i s víčky, naskládal je do batohu a odešel. Nahoře nad střediskem se tyčila na místní poměry obrovská hora. Vždycky, když Groh odcházel s krabičkami přes dvůr anebo zadem, díval se nahoru s pocitem, že odtamtud něco spadne.

Seděl znovu na stejném místě na louce, stmívalo se. Na pravou stranu si dal nůž a na levou pomalu vyndával krabičky s jídlem. Dnes měla každá jinou velikost. Nejdále dal nejmenší, velkou doprostřed a zbytek rozprostřel náhodně. Po chvíli si přesunul největší nejblíže. Tak se krabičky téměř seřadily od největší k nejmenší, směrem od něj. Bylo ale nutné druhou a čtvrtou vyměnit, protože nezapadaly do této posloupnosti.

Zvedl je a chystal se je vrátit. Pak se zarazil a pozoroval znovu neúplnou řadu se dvěma chybějícími krabičkami. Seděl, díval se upřeně někam mezi papírové obaly a dvě krabičky v rukou žmoulal a přendával. Pak je položil napravo a sledoval nůž. Chvíli s ním otáčel, nakonec ho dal souběžně s nohou, ale opačně než včera. Konečně se vrátil ke dvěma „nejasným“ krabičkám a vrátil je tam, kde byly na počátku. Otevřel je a pak začal hledat chléb. Nebyl tam, ale našel rohlíky. Začal jíst.

Dojedl.

Prázdné krabičky chvíli jen tak posunoval.

Nakonec je seřadil podle velikosti, pak je zmačkal, dal je do batohu a šel se napít. Chvíli poseděl na nádraží, pak se došel vymočit mezi keře a znovu se vrátil na trávu. Ruch na ulici začal slábnout, bylo pozdě. Občas projela tramvaj. Obchody zavřely už dávno.

Groh pociťoval znovu hlad.

Sešel dolů, chvíli stál na chodníku, pak přešel na druhou stranu směrem ke své boudě. Došel asi doprostřed protějšího trávníku a sedl si. Tráva byla lehce navlhlá. Seděl a díval se dolů na ulici. Seděl do svítání. Pak už začala jezdit auta s náklady do obchodů.

Sešel dolů a nachystal krabičky ze zásob, které si dříve udělal.

Když obešel ulici a vrátil se na stejné místo, stál, jako by mu nebylo jasné, kterou možnost zvolit. Nalevo velká louka a nahoře trať, napravo druhá louka a nahoře skladiště a bouda.

Přešel nalevo a došel pod nádraží. Vyndal si krabičky a položil je před sebe. Pak si sedl tak, aby mu nešlo slunce do očí, a nachystal si nůž na pravou stranu. Jedl.

Došel se napít na nádraží a vymočit do křoví.

Přešel na druhou stranu mírným svahem dolů, mírným svahem nahoru, vlezl do boudy, hodil batoh i s odpadky do kouta, natáhl se a usnul.

Slunce svítilo naplno a Groh se probudil propocený. Měl žízeň a nutně potřeboval na záchod. Popadl batoh a spěchal mírným svahem dolů k domům. V ubytovně pro něj měli nějaké věci, ale on je odmítl.

Pak se myl a pil vodu z umyvadla.

Vyšel na ulici a nachystal si krabičky ze skladu. Vzal si i menší zásobu.

Šel po druhé straně chodníku, než jak chodíval obvykle, a mlčky se vyhnul novému obchodu, kde ho neznali. Dva prodavači stáli před obchodem a cosi mu říkali. Minul je a zabočil vedle a pak ještě do tří obchodů, kde mu dávali často jídlo. Bylo dusno. Ale horko ve dne a zima v noci, konec léta.

Došel po levé straně ulice k louce pod nádražím a vyšel nahoru. Sedl si a chvíli se díval na keře, za které chodil močit. Popošel pod vzrostlejší akáty. Byl tam chládek, ale vlhká země a plevel.

Zůstal sedět, kde byl, a začal si vyndávat krabičky doprava vedle sebe.

Chvíli seděl a upřeně se na ně díval, pak je po jedné bral, otevíral a dával podél sebe nalevo. Chléb v největší krabičce byl stranou, ostatní krabičky netvořily žádnou posloupnost. Přesunul si chléb nejblíže a nejmenší krabičku se sýrem naopak dal co nejdále. Ostatní uprostřed nechal, i když nějak velikostmi neodpovídaly. Díval se na ně. Neměl hlad.

Utrhl kousek vína a rozmáčkl hrozen. Kapka sladké dužiny mu tekla po prstu. Nechal ji. Nebyl schopen ji olíznout a utřít do šatů ji nechtěl. Začal hledat v batohu a našel jen staré obaly ze včerejška, které zapomněl vyhodit, protože usnul.

Jeden roztrhl a pokoušel se do něj utřít prst. Karton byl tvrdý a spíše sladkou šťávu rozmazal.

Na dlaň mu sedla vosa a začala se brodit v tekutině. Groh ji pozoroval. Neprojevoval žádnou obavu, jestli dostane žihadlo, nebo ne. Na malou chvíli jako by ji chtěl sevřít v dlani. Pak si ruku i s vosou otřel o trávu a znovu si již čistší dlaň otíral o kalhoty.

Lehl si a díval se do nebe. Ležel asi hodinu.

Z nízkého slunce se dalo usuzovat, že bude pozdní odpoledne či podvečer. Groh neměl hlad a nebyl si jist, jestli má, nebo nemá jít znovu po obchodech.

Došel se napít na nádraží a sešel na louku.

Pak se vymočil ve křoví a vrátil se ke své boudě. Čas postupoval, ale stále bylo světlo. Mezi ním a střediskem služeb byla řada domů. Rozhodl se, že je tentokrát obejde odshora. To znamená, že bude muset stoupat kousek po louce, pak se vyhne několika starým, oploceným zahrádkám a dostane se k jakési masivní, ale nízké budově. Nějaká bývalá továrnička či skladiště. Obešel seshora tuto zvláštní pevnost a dostal se do ulice, kde níže bylo středisko. Pevnost byla poslední budovou v řadě. Také asi poslední obývanou. Všechny pod ní měly jen šedivé stěny bez oken a jedny dveře; okenice, pokud tam vůbec nějaké byly, byly už delší dobu přebité prkny. Středisko sociální pomoci se nacházelo na druhé straně a ústilo do ulice přes soustavu dvorů a menších uliček ve vnitřním prostoru. Nad ním se tyčila zase jen ta obrovská skála.

Teď stál Groh o něco výš a díval se od skladu na vrchol. Odtud nevypadal tak vysoký. A hlavně: kolem místa, na kterém byl sklad nějakých kabelů, byla celá vyvýšenina zarostlá křovím a planými stromy. Ze skály se svažoval velice strmý kopec přímo na ulici před skladem.

Groh se po něm vydal nahoru. Už v polovině sotva dýchal. Nakonec dolezl až na vrchol. Byla tu vysoká věž, vlastně stožár. Takový, který slouží pro dálkové vedení silnějších kabelů. Ale byl prázdný. Naproti, přímo na druhé straně silnice u skladu, byl druhý, dokonce snad ještě mohutnější a vyšší. Svařená železa, podobná jako ramena jeřábů. Ale kabely už nikde. Místo toho desítky masivních cívek.

Všechno se zakopává pod zem.

Groh si bezmyšlenkovitě sedl na přibližně půlmetrovou tyč, která vyčnívala vodorovně před cívkou, a chtěl si vyndat jídlo. Ale tyč, snad jakási rukojeť či sklápědlo, se pod ním sklopila a odsunula dva velké dřevěné klíny, které držela pod několikasetkilogramovou cívkou s navinutým kabelem. Cívka zapraštěla a dala se do pohybu, protože vlastně stála a byla opřena jen o klínky kousek nad svahem. Groh prudce uskočil stranou a pak se stejně rychle vrátil a snažil se držet brzdu zvednutou tak, aby dřevěné špalky nebyly sklopeny, ale znovu činily překážku. Cívka se bez problému zastavila.

Groh se s hrůzou díval na cívku a pak dolů, kam se mohla zřítit. Jeho strach z něčeho padajícího by byl naplněn.

Čím déle však stál, tím jasněji si uvědomoval, že by se kromě rachotu vůbec nic stát nemohlo. Skála byla celá obrostlá stromy, zejména nad střediskem. Tam by cívka určitě nedojela. Jediný možný směr, kudy by se kutálela, byl prudce dolů a přímo na onu pevnost, jenže to bylo dnes také spíše skladiště. A v něm zřejmě nikdo nebyl. Nalevo byl val hlíny a navíc v ulici nebylo už vůbec nic kromě zavřených objektů. Ale o tom Groh nepřemýšlel. Jen kdesi, kdesi se usadila jiskřička nevyřčené otázky, co by se stalo, kdyby znovu cívku odbrzdil.

Otočil se nad stráň, sešel dolů, vymočil se a usnul.

Od té doby už sem nechtěl chodit.

Ráno vyšel Groh znovu až pod trať. Tráva se koupala v rose. Postavil se a chtěl nějak využít toho ranního klidu. Ale cítil napětí po celém těle a měl chuť vstát a někam odejít, zmizet z té zvláštní situace. Nakonec zůstal sedět.

Zpovzdálí se ozvalo dunění. Byl to rytmický zvuk. Groh na něj nereagoval, ani když se stal silnějším a stále se přibližoval. Dunění bylo cítit i v zemi a koleje nad ním rachotily. Bylo jasné, že se něco musí přibližovat po železnici. Na zastávce nad ním byl jen vodovod a jedno světlo nad kolejemi, lavice bez opěradla a budka, která byla zpola otevřená, ale nebylo jasné, co je uvnitř. Trať vedla z města sem na předměstí a pak se napojovala na jiné – menší – předměstské nádraží. Byla to dvoukolejka, ale vlak po ní jezdil jen občas. Měl obvykle jen dva transportní vagony a malou posunovací lokomotivu na naftu. Tentokrát jelo něco jiného.

V zatáčce se objevil malý osobní vlak se třemi vagony, který tu ještě nikdy nejel.

Groh se otočil a všiml si každého detailu: temně hnědý tažný vagon s výfukem naftových plynů nad střechu, zdvojená světla, stěrače, černé nárazníky, kývající se spojovací zařízení, červená krytka čehosi nad středem střechy.

Otočil se zprudka stranou, směrem k údolí.

Vlak odjel.

Zvedl se, sešel dolů na ulici, vydal se směrem k obchodům, ale po pár metrech přešel na druhou stranu a vracel se. Pak vystoupal ke své boudě a otevřel.

Našmátral batoh a zjistil, že je plný použitých obalů i nových krabiček. Staré papíry vyndal a největší obal napěchoval ostatními. Stále mu nešly zavřít do jedné velké krabice, víko se otevíralo a nešlo prostě oddělit staré obaly a nové krabičky. Vyndal tedy vše použité ven a položil to na kus prkna pod oknem. Pak se teprve natáhl a čekal. Trochu oddychoval a pozoroval obrysy obalů.

Jako by ten správný čas ještě nepřišel.

Došel se vymočit k parčíku pod skladem. Pak se vrátil a vzal krabici s odpadky. Odnesl ji až dolů do prvního koše na ulici.

Byla tma, když se vracel nahoru.

Vlezl dovnitř, lehl si tentokrát na zem a usnul.

Probouzel se pomalu. Bylo to neobvyklé. Nejprve měl pocit, že neví, kde leží a jaká je denní doba. Navíc mezera mezi zdí a matracemi, kde ležel, byla malá. Jako by splynulo už mnoho dní. Cesta pro krabičky, nádraží, voda, bouda. Ale je večer, nebo ráno?

To vytvořilo nečekanou otázku. A přitom to byly dvě věci, které obvykle skoro ani nevnímal. Tím méně, aby se jimi zabýval.

Slyšel nějaké zvuky zezadu, asi od pevnosti. Byla tma. Podíval se škvírou ve dveřích a uviděl zvláštní světlo vysoko nahoře.

Rachot a lámání dřeva. Jako by někdo právě teď začal to staré skladiště bořit. Stavba byla nejméně sto metrů od Grohovy boudy. Ale slyšitelný skřípot a vytrvalé rány nepřestávaly. Groh seděl s rukama opřenýma o parapet okna a díval se nad domy v dálce.

Cosi nebylo v pořádku, protože jiná světla než obvyklá probleskovala zezadu, asi od skladu, do mlhy oblohy, kterou normálně osvěcovalo jen město. Tušil úplně poprvé jakýsi pocit ohrožení, spojený s údery. Jako by mu šlo o život. Ale taková dimenze tomu přece jen chyběla. Jeho tělo to nicméně někde velmi přesně zaznamenalo.

V Grohovi se odehrál zvláštní zlom. Strach, který pozvolna přicházel, začal tlumit stereotyp a apatii. Nechtěně se musel začít o něco kolem sebe zajímat, to jej vtáhlo, a tím ještě více zneklidnilo. Měl přirozenou potřebu před tím utéct. Ale to se příčilo zbytku zásad, které stále kdesi určovaly, co má nastat. Ovšem energie na jakýkoli přímý protiútok bylo zatím málo. V Grohovi se dotvořil kompromis: to nebezpečí půjde nějakým zvláštním způsobem vyzvat. Prozkoumat a zařadit. Nenechá se jím manipulovat neurčitě a matně. Věci musí být jasné.

Pomalu otevřel dveře a vyšel na trávu. Byla vlhká. Zdroj ran a dunění, podobného tomu z kolejí, byl opravdu kdesi nahoře, tam, kde končil park i příčná ulice, do které odspodu chodil pro šaty. Odhadoval to na několik set metrů. Ale na místě byl najednou brzy. Mohutný reflektor ozařoval stavbu, nad kterou se ve stínu otáčela ramena jeřábů a snad bagru. Přímo v jeho směru stáli dva lidé. Jinak jakési přízračné prázdno.

Groh se rozhodl, že zkusí místo obejít a dostane se k němu lesem. Alespoň předpokládal, že ten nejasný porost nahoře bude les. Došel až k němu, když se pod ním utrhl slabý násep a on se svezl do vymletého příkopu, oddělujícího les. Netušil, že tam je tak hluboká překážka. Bolel ho kotník, ale na to nereagoval. S urputností se začal škrábat ven, brzy se po písku dostal na vršek z druhé strany a schoval se mezi větve. Odhadl, jak velký oblouk by měl udělat, aby se vynořil zezadu u místa, které je zdrojem jeho neklidu. Teprve pak pochopil, že ještě nikdy nešel lesem v naprosté tmě.

Ale byla to zvláštní situace, která jako by již přestala záviset na něm. Něco jej táhlo do nitra lesa a ani větve, škrábající jeho obličej nebezpečně blízko očí, jej nezastavily. Držel si napřaženou dlaň s mírně otevřenými prsty před jedním okem a škvírami se pokoušel cítit světlo. Druhou rukou chtěl nahmatat větve před sebou, které ale obvykle minul a poznal, že tam jsou, až když se mu zaryly do kůže.

Po neuvěřitelně dlouhé době zůstal stát. Cítil, že to bude pro dnešek konec. Sesunul se na zem a oddychoval. V tu chvíli uslyšel velmi blízko šepot. Ne hlas, ale velmi tichý, nesrozumitelný šepot. Přestal oddechovat a snažil se dýchat pomalu.

Někdo prolézal těsně kolem něj. A museli být nejméně dva.

Uplynulo několik minut, než se opatrně vydal za nimi. Po krátké chvíli byli přímo u reflektoru, který již osvěcoval odrazem i konec lesa a dvojici před ním. Muži rychle skočili do koryta. Vydrápali se nahoru a pozorovali stavbu.

Jediné, co jej před nimi chránilo, byl les. A pak, snad, kdyby popošel trochu doprava, mezi ním a dvojicí bude ještě uprostřed koryta obrovská dřevěná bedna. Vlastně gigantický, mnohametrový kontejner tvaru krychle.

Groh obešel půlkruh lesem a přiblížil se až ke krychli. Byla velká otázka, jestli jej udrží a zda se na ni dá vůbec vylézt. A pokud ano, zda nevyvolá neúměrný rachot. Grohova mysl ovšem byla v tuto chvíli řízena poněkud jednodušeji a jednoznačné biochemické změny nasměrovaly tělo rázně k akci. Vyskočil na jedno z vyčuhujících prken a rázem byl nahoře. Vršek bedny byl mírně propadlý a zarostlý. Měl dojem, že pokud zvolí důlek hned vpravo, bude takřka úplně kryt kameny a prkny. Ještě na sebe přitáhl desku, která se tu povalovala, a pak teprve vystrčil hlavu směrem ke světlu.

Bylo to náhlé oslnění. A pak šok. Stavba byla poměrně malá. Prostě jeden z domů v řadě ulice. Že by pevnost? Obrovské množství strojů tu pracovalo na čemsi uvnitř domu. A nikde jediný člověk, který by se obyčejným způsobem díval. Nebylo však divu, dole v ulici stáli dva muži a hlídali, jestli někdo pojede. I zde po každé straně přístupu k domu dva. Ostatně vždyť tu dvojici zahlédl i od sebe, ještě z lesa. Pak se upřímně lekl. Podíval se směrem k altánu a zjistil, že se ve světle velice nápadně odráží právě jeho domek, do té doby zdánlivě schovaný, a přímo na sebe upoutává pozornost. Tak tohle měla být jeho skrýš…

Jenže to asi nebude všechno. Dobrá, pár chlapíků tu cosi dělá výhradně v noci. Hlídá přístup, nikdo tam nesmí. Ale co ti další dva, co se plazili před ním? V tu chvíli nevěděl, zda má vůbec zájem to pochopit.

Groh zůstal na úrovni šokujících zpráv, které ale ještě nemohly být nějak zvlášť zpracovány. Úvaha kamsi zmizela. Lehl si a zavřel oči.

Za malou chvíli cítil, že se pod ním zatřásla deska, na které ležel. Někdo vyskočil na bednu. Za chvíli druhý.

Naštěstí se oba ihned schovali na opačné straně, aby na ně nešlo světlo.

Groh cítil, že teď nesmí být slyšet jeho dech. Vydechl a nadechl se jen, když se právě ozvalo dunění anebo skřípání na stavbě. Ani muži vedle neměli potřebu pohybovat se a cokoli zkoumat. To bylo velké štěstí.

Groh byl strašlivě unavený. Tušil, že takto to asi dlouho nevydrží, ale vcelku neměl sílu něco z toho vyvodit.

Uplynulo pravděpodobně několik hodin. Groh měl obavu, že mezitím spal. Rány ustaly a namísto nich jen pracovaly stroje. Svítalo. Velký autojeřáb začal spouštět masivní kovovou střechu. Dům se uzavřel. Prkenná stavba se zase dala do pohybu. Dvojice, ležící snad metr od něj, seskočila a zmizela v lese.

Grohovi se strašně chtělo na záchod a nebyl schopen, alespoň zatím, to konat vleže.

Svítalo rychle. Na staveništi bylo najednou hned několik strojů. Rychle čistily, zametaly, uklízely, a zbytek se rozjížděl. Groh se nakonec opatrně vymočil kamsi do ďolíčku mezi prkny a rychle se přesunul vedle. Měl velký pocit studu. A pak se zase naštval. Netušil ještě přesně na koho.

Za světla už odjely všechny stroje. Před domem zůstaly tři mikrobusy s dělníky, kteří pracovali uvnitř. I šestice hlídačů odjela. Groh seskočil a přímou, nekomplikovanou cestou se začal vracet k altánku.

Otřel si ústa a dostal žízeň. Došel domů a natáhl se pro kousek ovoce, co mu zbyl.

Lehl si na podlahu mezi matrace a okno. Pak usnul.

Probudil se, když už slunce svítilo naplno. Podlaha tlačila, a tak se zvedl a lehl si na matraci. Nakonec se posadil. Chvíli seděl a otočil se k oknu. Pak vyšel ven, stál, díval se dolů, vrátil se pro batoh.

Vyšel ven znovu a opět si sedl před boudu. Pozoroval ulici dole a pomalu otáčel hlavu podél domů, které od ulice a ke skladišti tvořily stoupající, nepropustnou linii. Střechu měl každý dům jinou. Některé vyčnívaly nad ostatní neúměrně vysoko a měly okna sem na louku, stejně jako do dvora na druhou stranu, jiné měly zde u louky vlastně jen zeď a otevřeny byly do souběžné ulice na druhé straně. Pevnost či skladiště bylo až na konci a mělo jen dvě okna, ostatní, stejně jako masivní brána u vchodu, byly směrem na druhou stranu. Nad skladištěm nahoře se nacházely jen kontejnery na odpadky, pak keře, halda nějaké stavební hmoty a starý, neudržovaný parčík. Podobný jako na druhé straně vedle dráhy. Groh najednou pocítil, že už skladiště a noční údery úplně vypustil z hlavy.

Ještě se tam automaticky podíval, ale pak se otočil dolů a vydal se k obchodům. Obešel jen levou stranu, a už měl krabičky plné. Nikdy jej nenapadlo naplnit si i odpolední zásobu.

Došel pod nádraží a sedl si o něco blíže trati.

Začal vyndávat jídlo, když uslyšel vlak.

Groh při jídle zpomalil, až se zastavil téměř úplně. Pak se celý přestal hýbat. Díval se kamsi dolů do ulice, dokud vlak za jeho zády úplně nepřejel. Nakonec se otočil a viděl už jen jako obrysy osobní vagony stejné barvy jako včera. Otočil se zpět a jídlo položil kamsi vedle sebe. Seděl bez hnutí několik hodin. Nejedl. Téměř se začalo stmívat, když bylo z dálky znovu slyšet dunění kol. Druhý, tedy podvečerní vlak se blížil. Pokaždé ze stejné strany.

Díval se do zatáčky. Fascinovaně hleděl dolů na koleje. Pak už se po nich pomalu blížily nárazníky a kývající se spojovací zařízení.

Vlak se přiblížil natolik, že by bylo možné rozeznat každý detail, ale Groh se díval stále na stejný bod někde u předních kol. Sledoval tak spodek vlaku, dokud nezmizel.

Pak se otočil, hluboce vydechl a začal házet otevřené krabičky s načatým jídlem do batohu.

Došel na nádraží, napil se a všechno, i čerstvé jídlo, vysypal do odpadu. Vymočil se do keřů a zvedl batoh. Znovu se vrátil na ulici.

Působil velmi nerozhodně, nakonec pocítil jakési napětí v podbřišku, a tak zamířil směrem k ubytovně, aby si došel na záchod.

Bylo tam prázdno, vrátný právě odcházel a místo něj přišel jiný muž. Mluvili spolu a Groha si nevšímali.

Umyl se a napil. Vyšel ven. Vrátný mu šaty nenabízel a sám odešel domů.

Groh šel kousek za ním, když se náhle vrátný otočil a oslovil jej. Groh se nasměroval mírně našikmo vedle vrátného a díval se do dálky. Vrátný pokračoval, pak pokrčil rameny a sešel dolů. Groh stál ještě několik minut a pak se znovu vrátil do ubytovny. Ve vrátnici nikdo nebyl. Došel si znovu na záchod, umýt se a napít.

Ubytovna se pomalu začala naplňovat. Groh se zvedl a rychle odešel.

Došel až ke své boudě a cítil jakýsi nepříjemný pocit v žaludku. Prohlédl batoh a nic nenašel, ani prázdné krabičky na zítra.

Ulice dole už bylo prázdná. Bylo pozdě.

Seděl na matraci a přes nízký rám okna se díval směrem ke svítícímu městu. Cítil, že se mu chce trochu zvracet. Nesnášel to.

Lehl si na matraci a celý se skrčil na pravém boku. Nahmatal batoh a přehodil si ho přes hlavu. Napuštěné plátno ho dokonale odizolovalo od všech sice slabých, ale stále rušivých zdrojů světla. Usnul.

Měl tak strašný hlad, že se probudil s pocitem, jako by měl hned vstát a začít dělat třeba cokoli, ale rychle. Prostě jako by bylo na něm, aby věci vzaly rychlý spád. Pak se zarazil a pozoroval město na obzoru. Po včerejším jasném dni bylo náhle temno a vítr foukal, od města se blížila bouřka. Rychle si vzal batoh a vyběhl ven. Seběhl k ulici a tam už šel pomaleji, ale stále rázným krokem směrem k ubytovně.

Dali mu šaty, ale ani se nezdržel a rychle proklouzl oknem do skladiště. Nabral si velké množství krabiček a směstnal je do batohu. Vyšel ven, nereagoval na vrátného, který mu něco říkal, a šel znovu dolů na hlavní ulici.

Šel obchod od obchodu a brzy měl svých pět krabic. Pak začalo trochu kapat, zrovna když byl ve velké samoobsluze pod střechou. Seběhla se sem spousta lidí a děti se prostrkovaly dovnitř.

Groh se vymanil z tohoto houfu a šel dolů mezi kapkami deště. Vítr zesílil, a když zabočil na trávu pod budkou, nepřišlo mu zvláštní, že dnes poprvé, co tu kdy žil, spěchá do boudy.

Rozrazil dveře a přivřel okno. Protože voda tekla i mírnou škvírou pod střechou, nacpal do ní srolované dřevěné piliny, které se povalovaly v koutě. Ty se nasákly, a jakmile do nich nastrkal zmačkaný igelit z obalů, voda přestala téct.

Groh přesto stál jakoby ve střehu. Pak se zvolna kýval, přenášel váhu z nohy na nohu, zřejmě cítil vodu v botách. Boty si sundal, postavil se na matraci, boty nechal na zemi a nakonec si lehl a přikryl se dekou. Měl několik dek a spacích pytlů z ubytovny, ale většinou je nechával rozprostřené na matracích a někdy je vůbec nepoužil. Byl trochu zaskočen. Asi si vůbec lehnout nechtěl, ale bylo to něco náhlého a silnějšího než on.

Vstal a znovu se otřásl, převlékl si tričko a vzal si nový svetr.

Pak si znovu sedl a poklekl, aby měl všechno z větší výšky pod kontrolou. Začal vyndávat krabičky volně kolem sebe na matraci a batoh hodil do kouta. Vstal a objevil se problém, kam a jak si sednout.

Nakonec usedl čelem k oknu, zády k prkenné zdi kolem snad bývalého komína, matraci pod sebou a před sebou.

Pozoroval krabičky. Měl mírně zrychlený dech a díval se na ně dobrých deset minut. Hlad najednou necítil. V jednu chvíli měl tendenci začít je dávat na sebe. Pak si ale natáhl nohy, vedle sebe položil největší a nejmenší krabičku, zbytek náhodně a napravo umístil nůž. Pak si došel ven pro dvě cihly. Přes ně dal prkno a teprve na něj krabičky. Povysunul roletu a srovnal věci kolem. Postavil se a všechno, co právě dodělal, vší silou nakopl.

Jídlo se rozprsklo kolem. Ihned je začal pedantsky uklízet. Pak vyhodil cihly. Nakonec vynesl ven prkno a v dešti je opřel o boudu. Pokoušel se je přelomit. Teprve napotřetí se to povedlo. Nakonec lámal rukama malé zbytky prkna a házel je do širého okolí. Pomalu přitom začal zkoumat, jak moc jídla zbylo. Docela dost. Vrátil se a začal dojídat.

Venku přestalo pršet a světlo proniklo silněji dovnitř.

Seděl, zavřel oči a jenom dýchal.

V noci se mu zdál vleklý sen: měl strašlivě sucho v ústech a nemohl vůbec ničím své drsné patro svlažit. Pil vodu, ale ta mu houstla v ústech. Zkoušel se olíznout, ale jazyk drhnul. Běžel kamsi do podzemí, kde se náhle otevřela dvířka vojenského bunkru, on vešel dovnitř a zjistil, že to všechno byl omyl, že právě zde jsou jeho pronásledovatelé. Prchal nazpátek, ale oni mu byli v patách. Náhle zakopl a bylo jasné, že je konec. Strašlivě se lekl a probudil se. Měl pocit, že nezastaví neuvěřitelně rychlé bušení srdce. Ale byla mu zároveň zima. Měl pocit naprostého zoufalství. Nevěděl, kde je a kdo mu pomůže. Cítil životní ohrožení a strach. Opřel si hlavu o zmačkaný ručník, bušil rukou do matrace a šeptal:

Horší už to nemůže být, horší už to nemůže být, před čím ještě mohu utíkat…

Pak po nějaké době usnul.

Ráno ho bolela hlava a měl žízeň. Nechtělo se mu ven. Našel v batohu kousek ovoce od včerejška. Nakonec se napůl posadil a cítil se hrozně unavený.

Teprve odpoledne vyběhl do křoví a pak znovu nazpátek pro obaly a batoh. Sešel dolů na ulici. Pak vyšel zase nahoru na nádraží napít se. Nikdy si nevzal žádnou lahev. Do batohu se prostě nějak nevešla jakákoli z velkých lahví, které kdy měl v rukou.

Seděl chvíli na lavici a snad cítil, že tu něco chybí.

Mohl to být ranní vlak.

Díval se směrem k městu, ale o vlacích nepřemýšlel. Znovu se došel napít, pak vymočit do křoví. Pak se otočil směrem k boudě. Nikdy nevešel dovnitř. Došel až ke dveřím, ale když zjistil, že sice pootevřené jsou, ale už asi léta a dále s nimi úplně snadno nikdo nehne, nechal to být, dovnitř se ani nepodíval a sešel dolů, na hlavní ulici. Dnes se vydal pro jídlo na pravé straně.

Skončil s plným batohem na té opačné. Tedy jakoby zpět pod nádražím. Rozhodl se tam vrátit. Zbývaly snad jen tři domy ulice, když zdaleka zaslechl vlak. Zastavil se, chytil se výlohy a upřeně se díval někam do ní. Byly tam hodinky a měřící zařízení.

Nevnímal čas, ale drobný detail kvalitního chronometru mu někde uvízl v hlavě.

Otočil se a po pár metrech zabočil nahoru, vydal se již rychleji loukou pod nádraží a čekal. Ten den už ale nic nepřijelo.

Večer usnul velmi rychle. Byla zima, a jakmile se přikryl dekou, spal v okamžiku.

V noci jej probudila nutná potřeba jít na záchod. Rychle se zvedl a uvědomil si, že do ubytovny v tuto chvíli nemůže jít. Podobné situace naprosto nesnášel a nedovedl je zvládat v klidu. Vyběhl ven a běžel kamsi po louce dolů. Tam tekl malý potůček souběžně s chodníkem. Byl poměrně udržovaný a pramenil někde nahoře, kde býval park.

Groh se u něj zastavil a pak vyběhl až k nádraží. Lomcoval dveřmi u boudy, a ty šly najednou trochu snáze otevřít. Byla tam skládka různých léta nepoužívaných věcí, ale původně to byl suchý záchod. Grohovi se zvedl žaludek z toho pachu. Ale nakonec mu nezbylo nic jiného než latrínu použít.

Místo papíru použil starý kapesník. Pak sešel dolů, svlékl se u potoka a celý se umyl ledovou vodou. Utřel se svým tričkem, a to pak donesl do koše. Měl jen svetr, ale zima mu nebyla.

Jakmile ho přešlo znechucení a zmatek, cítil se nesmírně příjemně.

Pomalu se vracel směrem k boudě, když uslyšel ze skladiště stejné zvuky, které ho již jednou probudily. Za oknem skladu se míhala světla a někdo musel bušit kladivem do zdi. Kolem nikdo nebydlel, a tak ten zvuk mohl slyšet nanejvýš někdo z louky.

Groh minul skladiště, aniž by je jakkoli zkoumal.

Prošel dveřmi, chvíli stál a díval se do tmy. Pak si sedl, ale neviděl nic než konec matrace a obrys okna. Někde měl batoh, nahmatal jej a ucítil, jak je těžký.

Nevzpomněl si, jak to přišlo, že zbylo tolik jídla.

Po hmatu opatrně vyndával obaly a skládal je vedle sebe. Nevzpomínal si, co ve které krabičce je, a tahle věc ho brzy přestala bavit. Opět krabičky pečlivě složil a díval se směrem k oknu. Nechtělo se mu spát.

Hvězdy nebyly vidět, stejně jako odraz města. Trochu foukal vítr a odněkud bylo občas slyšet zvuky kladiva.

Groh se díval dobře půl hodiny kamsi oknem do prázdna.

Pak pocítil znovu neurčitý zmatek, anebo spíše lítost. Nejprve uronil jednu slzu, a když ji neutřel a cítil, jak teče dolů až k bradě, sklouzla druhá. Pak se rozplakal se zajíkavými skřeky, které jej spíše vyděsily… a zmátly už úplně. Poprvé pociťoval téměř nezvladatelnou lítost, ale nevěděl kvůli čemu. Všechno to bylo nejasné a strašně smutné. Zažíval něco, co neznal, a míra zoufalství přišla v tak nečekaném návalu, že jej zaskočila a učinila jej naprosto bezvládným.

Lehl si na zem a nechal volně téct slzy, už ani nenaříkal. Netušil vůbec, jak se má bránit. Nevěděl, co má udělat a co přijde.

Pak usnul.

Druhý den se probudil snad až pozdě dopoledne. Na protější straně bylo slyšet vlak. Otevřel dveře boudy a sledoval přes údolí dopolední spoj. Ulpíval na vagonu očima, dokud nezmizel. Pak se podíval na druhou stranu, na skladiště, kde bylo rozbité okno a spousta rozházeného materiálu kolem.

Vzal batoh, vyndal krabičky na matraci, srovnal je vedle sebe nalevo a chvíli čekal. Bylo to v krátké době již podruhé, co se chystal jíst jinde než na svém palouku pod tratí.

Nakonec krabičky nechal na místě, vyndal nůž, vyskočil ven a šel se vymočit do křoví u skladu.

Vrátil se, sedl si mezi krabičky a zamyšleně je chvíli přesunoval, až byly seřazeny, ale tentokrát ve velmi přesné posloupnosti od největší, s chlebem, až k nejmenší nejdále od něj.

Měl hlad a jedl hltavě.

Jakmile dojedl, sundal si boty. Chvíli přemýšlel, proč to udělal. Cítil úlevu a zvláštní uvolnění. Nebyl k tomu žádný důvod, ale sundal si i ponožky. Přičichl k nim a byl, jako už poněkolikáté v životě, nesmírně překvapen, že nikterak nepáchnou. Měl velmi suchou kůži a s tím spojené nejrůznější citlivosti, ale téměř se nepotil. Kromě podpaží, a tam se myl. Natáhl mechanicky ruku a začal si čistit mezery mezi prsty na nohou. Nebylo vlastně co čistit, nějaký prach, kousky vláken z ponožek, zapadlý kamínek... Jakmile byl hotov, cítil se úplně svěží a zase si ponožky a boty obul. Pak se zarazil a přičichl k ukazováku ruky. Stále nic necítil. Přesto ale panicky vyběhl k vodě a prst si hodnou chvíli myl. Nakonec se vrátil do své boudy.

Pak shromáždil papíry, dal je do batohu a šel je vyhodit do nádoby na odpadky dole u cesty. V koši uviděl hned nahoře své tričko, které tam hodil v noci.

Nádobu zavřel a šel pomalu nahoru směrem k trati. Napil se. Pak sešel níže na louku a sedl si. Nebylo co jíst ani co dělat.

Svalil se na levý bok a pocítil opět onen zvláštní pocit zoufalství z jakéhosi prázdna.

Otevřel oči a viděl různě velké trsy trávy. Dva mírně převyšovaly ostatní. Mechanicky je protrhal, čímž trávu zarovnal.

Dole pod ním na křižovatce právě houstla doprava a řady aut jakoby zaplnily malou ulici mezi dvěma loukami a potokem, zvláštní přírodní raritou uprostřed periferie města.

Groh se zvedl a unaveně došel až zpět ke kolejišti. Sedl si pomalu na pražec mezi kolejemi. Tmavé dřevo bylo špinavé a nasáklé olejem. Naklonil se a opatrně se dotkl studené koleje. Vršek byl tak hladký, že jej musel přímo instinktivně pohladit. Zvažoval, jestli je kolej tak široká, aby se na ní dalo ležet a nespadnout zpět na pražce. Přemýšlel, která část těla by k tomu byla nejpříhodnější. S ohledem na nejistotu celé věci zvolil levý bok. Sedl si na kolej, pomalu se natáhl, až nakonec položil i hlavu. Pak pracně srovnával nohy. Ale síla, kterou musel vydávat rukama, aby se zbytek těla na koleji udržel, byla únavná. Navíc kolej tlačila do žeber. Po krátkou chvíli si ten pocit přece jen stačil vychutnat. Neuvažoval o možném příjezdu vlaku. Nebyla to nějaká forma hledání sebeubližování. Spíše jen nutkání. Brzy na to zapomněl.

Začínal podzim.

Obloha byla většinu dne zatažená a sedět na jednom místě, jen tak na zemi, se dalo nejvýš odpoledne, pokud slunce vysvitlo.

Groh dostal nový batoh a čepici s kšiltem, na kterou si neuměl zvyknout.

Sedával občas na trávníku pod dráhou. Vlak jezdil stále dvakrát denně.

Vnesl do jeho života několik zvláštních věcí.

Ráno ho budil a večer krátce poté, co přejel, šel Groh spát. Nepřemýšlel o tom, jak to vznikalo, k čemu je to dobré.

Středisko se zvětšilo, protože se sem vozily hlavně oděvy z celého města. Nikdo je nechtěl jinde skladovat.

Vrátný se vyměnil, také personál byl většinou jiný, ale nikdo z nich neměl tendenci komplikovat Grohovi život rozhovorem.

Bouda zůstala stejná, občas do ní zatékalo, bylo jasné, že vydrží nanejvýš jednu zimu, ale to také nebylo Grohovo téma. Bylo čím dál patrnější, že to musela být naposledy chatka v kolonii, kterou někdo předělal z původní hlídací boudy. Bylo to vidět na oknech a snaze vyzdobit okolí nějakým náznakem zahrádky. Ale většina kulturních rostlin byla zcela pohlcena trávou, anebo zplaněla.

Groh také dostal další dvě deky a obalil s nimi kouty místnosti. Měl jakousi malou noru či pelech kolem matrace. A tak, i když se na spaní zouval a spal velmi nalehko, mu nebyla pod tolika věcmi zima.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Groh.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.