.

Copyright © Blake Crouch, 2012

Translation © Jan Sládek, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

978-80-7462-470-4

..

Všechny postavy a události v této knize jsou smyšlené. Jakákoli podobnost se skutečnými, žijícími či mrtvými osobami je čistě náhodná.

.

Přestože existuje hodně důkazů, že lidská rasa se stále vyvíjí, což znamená, že evoluce nadále pokračuje, biologové přiznávají, že nedokážou odhadnout, kam nás zavede.

Time Magazine, 23. únor 2009

To, že jste paranoidní, ještě neznamená, že po vás nejdou.

Joseph Heller

p.r.v.n.í...k.a.p.i.t.o.l.a

Když se probral, ležel na zádech a do tváře mu svítilo slunce. Někde nablízku slyšel tlumený zvuk tekoucí vody. Bolely ho oči – přímo cítil, jak mu vibruje optický nerv – a vzadu v hlavě, tam, kde by doktoři nejspíš mluvili o spodině lebeční, mu cosi zvláštně pulzovalo. Pomalu, velmi opatrně se převalil na bok. Chvíli zůstal v klidu a pak se stejně pomalu posadil a hlavu sklonil mezi kolena. Seděl se zavřenýma očima a vnímal, jak se celý svět zvláštně zvedá a klesá, jako by někdo uvolnil jeho doposud pevnou osu a zeměkoule se rázem proměnila v obří houpačku. Při prvním dlouhém nádechu se mu zdálo, jako by mu na levé straně hrudi pod žebra vrazili dlouhou ostrou dýku. Zasténal bolestí a konečně se přinutil otevřít oči. To levé musel mít pořádně nateklé, protože mu připadalo, jako by se jím díval přes úzkou štěrbinu.

Od místa, kde ležel, se táhl hustý koberec ostře zelené trávy – podobně sytý odstín ještě v životě neviděl. Končil u břehu řeky, v níž tekla na první pohled křišťálově čistá voda. Tok byl hodně prudký a u velkých kamenů se tvořily zpěněné peřeje a malé víry. Na druhém břehu řeky se tyčila dobře sto metrů vysoká skála. Na její hraně se jasně rýsovaly shluky pokroucených borovic, jejichž vůni roznášel vítr do okolí, kde se příjemně mísila se sladkou vůní tekoucí vody.

Na sobě měl černé kalhoty, černé sako a bílou bavlněnou košili s tvrdým límečkem, která ale byla na řadě míst potřísněna skvrnami od krve. Na krku mu visela černá vázanka. Když si zkontroloval uzel, zjistil, že je nepořádně uvázaný a hodně povolený.

Zkusil vstát. Okamžitě se mu podlomily nohy a tvrdě dosedl zpátky na zem. Pod žebry mu projela palčivá bolest, jako by se pohnula ostrá čepel, kterou tam celou dobu cítil. Druhý pokus byl o poznání úspěšnější, i když nohy mu vibrovaly jako napnuté struny a měl pocit, že stojí na palubě lodi, s níž si pohazují vlny. Pomalu se otočil a doširoka se rozkročil, aby získal trochu stability a pevnější oporu.

Řeku teď měl za zády a díval se na rozlehlou, svěže zelenou plochu porostlou hustou trávou. Na jejím konci se v ostrém poledním slunci jasně třpytily kovové houpačky pro děti, vedle nichž rozeznával několik skluzavek s hladkým povrchem, který házel nepříjemné odlesky.

Nikde nablízku neviděl jedinou živou duši.

Hned za parkem stála řada úhledně působících viktoriánských domů a o kousek dál se tyčily vyšší budovy lemující nějakou větší ulici, možná místní hlavní třídu. Celé město mělo na délku sotva dva kilometry, spíš o dost míň, a rozkládalo se na dně obřího kamenného amfiteátru, jehož stěny tvořily stovky metrů vysoké skály, na nichž si všiml dlouhých pásů výrazně červeného kamene. Ve vysoko položených horských rozsedlinách stíněných před sluncem místy stále ještě ležel sníh, ale dole v údolí bylo teplo. Na kobaltově modré obloze nebyl jediný mráček.

Sáhl si do kapes u kalhot, a když zjistil, že jsou prázdné, zkontroloval obě náprsní kapsy u jednořadového saka.

Vůbec nic. Nenašel peněženku ani sponu s papírovými bankovkami. Postrádal jakýkoli identifikační průkaz, chyběly mu klíče. Neměl u sebe ani telefon.

Jen ze spodní kapsy na vnitřní straně saka vylovil švýcarský armádní nůž.

***

Pomalým krokem se vydal na opačný konec parku. Netušil, kde je ani co se s ním stalo. Cítil, jak se ho zmocňuje nervozita. Tlumené údery v zátylku se změnily v nesnesitelnou bodavou bolest, která se mu zařezávala do mozku.

S jistotou věděl jen šest věcí:

Znal jméno současného prezidenta.

Jasně si vybavoval matčinu tvář, i když za nic na světě si nemohl vzpomenout na její jméno a nepamatoval si ani její hlas.

Věděl, že umí hrát na klavír.

A taky létat ve vrtulníku.

Je mu třicet sedm let.

A potřebuje se co nejrychleji dostat do nemocnice.

Nebýt těchto šesti záchytných bodů, připadal by si jako naprostý cizinec, nejen v tomto neznámém městě, ale na celém světě, i když ten mu tak docela cizí nepřipadal. Spíš měl pocit, jako by četl knihu napsanou nějakým neznámým jazykem, který možná kdysi znal, ale z nějakého důvodu ho zapomněl. Věděl, že pravda je blízko, jen kousek za hranicí vědomí, ale právě teď zcela mimo dosah.

Procházel klidnou obytnou čtvrtí plnou malebných domků a drahých aut, která si jedno po druhém pozorně prohlížel. Je možné, že by některé patřilo jemu?

Domy lemující z obou stran širokou ulici působily mimořádně úpravně. Na první pohled bylo patrné, že jejich majitelé se o ně dobře starají a pravidelně je natírají. Stejně pečlivě podle všeho dbají také na trávníky před domem, ohrazené nízkým laťkovým plotem. U vstupu na pozemek před domem stály poštovní schránky, na něž místní obyvatelé pečlivě – velkými bílými tiskacími písmeny – kreslili svá jména.

Skoro za každým domem byla vidět velká, bujně zelená zahrada plná pestrobarevných květů a úhledných zeleninových záhonů, které tu a tam stínily ovocné stromy.

Hodně ho překvapilo, jak výrazně a živě tu působí všechny barvy.

Zhruba v polovině druhého bloku se zastavil a na chvíli se vyčerpaně ohnul v pase. Chůze ho hodně unavila. Najednou nemohl popadnout dech a navíc ho už zase trápila ta dýka na levé straně pod žebry. Chvíli měl pocit, že další krok už nezvládne. Dost dlouho se opíral dlaněmi o stehna, ale pak se přece jen narovnal. Svlékl si sako a vytáhl košili z kalhot. Pak ji pomalu rozepnul – knoflíky mu z nějakého důvodu zarputile vzdorovaly – a s neskonalou úlevou rozhalil. Hruď bohužel vypadala ještě o dost hůř, než se podle bolesti obával. Po celém levém boku se táhla velká tmavě fialová modřina, z níž na řadě míst vystupovaly ostře ohraničené nezdravě žluté terče.

Dostal ránu. Hodně silnou ránu, jako by do něj něco vrazilo.

Rukou si lehce přejel po temeni a pak po zátylku hlavy. Pořád ho stejně bolela, vlastně minutu od minuty třeštila čím dál víc, ale žádné větší rány si nevšiml. Jen na levé straně byla lebka na dotek hodně citlivá.

Znovu si košili zapnul – tentokrát se knoflíky trochu umoudřily –, zastrčil si ji do kalhot a vydal se dál ulicí.

Pořád ještě se nedokázal plně soustředit, ale pomalu mu to přece jen docházelo. Přihodilo se mu něco vážného.

Možná havaroval v autě. Možná odněkud spadl. Ale taky ho mohli přepadnout – to by vysvětlovalo, proč u sebe nemá peněženku, doklady a vlastně ani nic jiného, až na ten švýcarský armádní nůž.

Nejspíš by měl ze všeho nejdřív zajít na policii.

Ovšem jen v případě, že…

Neudělal něco špatného. Nespáchal třeba zločin.

Byl by něčeho takového schopen?

Asi by bylo lepší, kdyby s tou návštěvou policejní stanice ještě počkal, aspoň do chvíle, než si vzpomene, co přesně se stalo.

Přestože kolem sebe neviděl vůbec nic, z čeho by mohl vyvozovat, že tohle město zná nebo že tu už někdy byl, po chvíli si uvědomil, že pozorně čte jména na schránkách. Nějaký podvědomý návyk? Nebo někde hluboko v podvědomí, v nějakém skrytém koutu mozku, jenž ne a ne pořádně pracovat, věděl, že na jedné ze schránek najde své vlastní jméno? A jakmile ho objeví, rázem se mu vrátí paměť.

Kus před ním, ve vzdálenosti několika městských bloků, se nad borovicemi tyčily vysoké budovy, z čehož usoudil, že se blíží do centra. Navíc poprvé zaslechl hluk motoru a poté taky vzdálené hlasy, jež chvílemi mizely v hukotu větráků klimatizace.

Zastavil se uprostřed ulice a nerad zvedl hlavu.

Díval se na schránku před červeno-zeleným dvouposchoďovým viktoriánským domem.

Vlastně se nedíval na schránku, usilovně mžoural na jméno na jejím boku.

Najednou se mu zrychlil tep, ale vůbec netušil proč.

MACKENZIE.

„Mackenzie.“

To jméno neznal. Nikoho mu nepřipomínalo. Nemělo pro něj naprosto žádný význam.

„Mack…“

Ale první slabika mu připadala povědomá. S nikým konkrétním si ji nespojoval, ale když ji vyslovil nahlas, něco při tom cítil.

„Mack. Mack.“

Že by se jmenoval Mack? Klidně to mohlo být jeho křestní jméno.

„Jmenuju se Mack. Zdravím, já jsem Mack. Moc rád vás poznávám.“

Ne.

To jméno mu nesedělo na jazyku. Tak nějak divně se na něm převalovalo, jako by tam nepatřilo. Ústa na ně nebyla zvyklá. Ne, to nebylo přesné. S pusou to nemělo nic společného. Spíš s mozkem. To jméno z nějakého důvodu nesnášel. Vlastně věděl proč. Protože v něm vyvolávalo takový zvláštní pocit…

Strach.

Přidalo mu to dost divné. Ale bylo to tak. To jméno v něm vzbuzovalo strach.

Je možné, že mu někdo jménem Mack ublížil?

Pokračoval v chůzi.

Minul další tři bloky a dostal se na roh Hlavní a Šesté ulice, kde našel ve stínu pod stromy lavičku. Posadil se na ni a pomalu se zhluboka nadechl. Rozhlédl se po ulici. Za každou cenu chtěl najít něco známého, nějaký záchytný bod, podle něhož by poznal, kde je.

Kdyby aspoň zahlédl nějaký supermarket, kde by se mohl trochu poptat.

Napříč přes ulici si všiml lékárny.

Vedle ní restaurace.

A hned za ní tříposchoďové budovy s velkými vstupními dveřmi, nad nimiž visel vývěsní štít:

Hotel Wayward Pines

Z lavičky ho zvedla vůně čerstvě pražené kávy. Zvědavě a hodně nedočkavě se rozhlédl a po chvilce našel uprostřed dalšího bloku kavárnu Kouřící hrnek. Odjinud to neodolatelné aroma vycházet nemohlo.

No paráda.

Vzhledem k situaci, v níž se ocitl, to určitě nebyla ta nejdůležitější a po pravdě ani nijak zvlášť užitečná informace, ale přesto ho potěšilo, že přišel na další věc. Má rád kávu. Vlastně ji naprosto zbožňuje. Nedokáže se bez ní obejít. Měl pocit, jako by pod stolem našel další zatoulaný dílek skládanky, po jejímž dokončení konečně zjistí, kdo je.

Vydal se za zdrojem vůně a za pár okamžiků stál před dveřmi chráněnými hustou sítí v chatrném dřevěném rámu. Otevřel je a vešel dovnitř. Ocitl se v maličké, dost zvláštně působící kavárně. Jen po čichu okamžitě poznal, že káva, kterou tu podávají, není žádná levná druhořadá břečka. Napravo za barem viděl několik strojů na espresso, dva velké elektrické mlýnky, stroj na výrobu pěny a dlouhou řadu lahví s alkoholem a různými likéry, kterými tu ochucovali kávu. Na třech stoličkách u baru seděli zákazníci. Protější stěnu lemovala řada pohodlných pohovek a polstrovaných židlí. Na policích byly vyrovnané vybledlé brožované knížky s pozohýbanými rohy. U jednoho stolku seděli nějací postarší muži a hráli šachy – s hodně nesourodě působícími figurami, které nejspíš poskládali z několika souprav. Na zdech visely práce místních amatérských umělců – mimo jiné několik černobílých fotografií ženy ve středních letech, která na jednotlivých snímcích vůbec neměnila výraz. Pouze se měnil úhel záběru. Po chvíli mu došlo, že jsou to všechno autoportréty.

Přistoupil k pokladně.

Dost dlouho trvalo, než si ho asi dvacetiletá, možná o něco málo starší blondýnka s dlouhými dredy vůbec všimla. Když se na něj konečně podívala, na okamžik se mu zdálo, že v jejích pěkných očích zahlédl něco jako strach.

Je možné, že by mě znala?

Podíval se na sebe do zrcadla za pokladnou a okamžitě mu došlo, proč se tvářila tak překvapeně a možná i maličko zhnuseně, jako by se dívala na bezdomovce. Celou levou tvář mu pokrývala obří modřina a levé oko měl hrozně nateklé. Mezi opuchlými víčky mu zbývala jen uzounká štěrbina.

Bože můj. Někdo mi musel dát pořádnou nakládačku.

Když se ale nesoustředil na potlučenou tvář, která opravdu vypadla hrozně, byl se svým vzhledem celkem spokojen. Odhadoval, že může měřit tak metr osmdesát, možná spíš metr osmdesát pět, což je moc pěkná výška. Měl černé vlasy a určitě nejméně dvoudenní strniště, které se mu táhlo po tváři jako temný stín. Z toho, jak mu na ramenou sedělo sako a jak se mu na hrudi napínala košile, bylo patrné, že má svalnatou, dobře vypracovanou postavu. Připadal si jako pracovník reklamního oddělení nějaké velké firmy nebo možná vedoucí marketingu – pokud se oholí a dá trochu do pořádku, určitě musí vypadat hodně dobře.

„Co si dáte?“ zeptala se ho dívka za barem.

Pro šálek silné horské kávy by klidně zabíjel, ale moc dobře věděl, že u sebe nemá ani deseticent, který by ostatně stejně nestačil.

„Vaříte tu dobrou kávu?“

Svou otázkou dívku zjevně zmátl.

„No, asi jo. Teda určitě. Moc dobrou.“

„Řekla byste, že nejlepší ve městě?“

„Žádnou jinou kavárnu ve městě nenajdete, ale když to musíte vědět, tak ano, naše káva je vážně skvělá.“

Muž se nahnul přes pult, aby nemusel křičet. „Znáte mě?“ zašeptal.

„Co prosím?“

„Ptal jsem se, jestli mě náhodou nepoznáváte? Jestli sem třeba občas nechodím?“

„Vy nevíte, jestli jste tady už někdy byl?“

Zakroutil hlavou.

Dlouze se na něj zadívala, jako by se snažila odhadnout, jestli to vůbec může myslet vážně. Nejspíš jí připadalo, že je blázen nebo si z ní z nějakého neznámého důvodu dělá legraci.

Po chvíli konečně odpověděla. „Nezdá se mi, že bych vás tu už viděla.“

„A víte to naprosto jistě?“

„Nevím, jestli jste si toho všiml, ale tady nejsme v New Yorku, takže si zákazníky dost pamatujeme.“

„Jasně, to chápu. Pracujete tu dlouho?“

„Něco málo přes rok.“

„A víte jistě, že nepatřím k pravidelným zákazníkům?“

„To určitě nepatříte. Stálé zákazníky samozřejmě znám.“

„A mohl bych se vás zeptat ještě na něco?“

„Jasně, klidně se ptejte.“

„Kde to jsem?“

„Vy nevíte, kde jste?“

Na okamžik zaváhal. Nebyl si jistý, jestli se chce přiznat, že právě teď se cítí bezmocný jako malé dítě. Část jeho osobnosti se tomu vzpírala, i když přesně nechápal proč. Když konečně váhavě zakroutil hlavou, dívka na něj vrhla další napůl znechucený, napůl vystrašený pohled. Určitě mu nevěřila a myslela si, že na ni něco zkouší.

„Myslím to vážně. Jestli si myslíte, že si z vás utahuju, tak mi křivdíte,“ dodal rychle.

„Jmenuje se to tu Wayward Pines a jsme v Idahu. Co se vám stalo s obličejem? Vypadá dost… zvláštně.“

„Zatím vlastně ještě nevím. Máte tu ve městě nemocnici?“ Sotva tu otázku vyslovil, tělem mu projelo nepříjemné mrazení. Dokonce se trochu otřásl, i když v kavárně bylo teplo.

Mělo to být varování?

Jako by se někde hluboko uvnitř vzbudila zasutá vzpomínka a přejela mu ledovým prstem po páteři.

„Jo, to máme. Sedm bloků jižně odsud. Podle mě byste měl co nejrychleji na pohotovost. Jestli chcete, klidně vám zavolám sanitku.“

„To není potřeba. Dojdu tam sám,“ řekl a pomalu se začal vzdalovat od pultu. „Moc děkuju…, vlastně ani nevím, jak se jmenujete.“

„Miranda.“

„Dobře. Moc děkuju, Mirando.“

Jakmile se znovu ocitl na slunci, nejistě zavrávoral. Bolest hlavy, která v kavárně na chvíli ustoupila, opět zesílila a posunula se nebezpečně blízko k hranici migrény, s níž, jak dobře věděl, přichází i další radosti, jako třeba zvracení. Nikde nablízku neviděl auta, takže ignoroval dost vzdálený přechod a zamířil přímo na druhou stranu ulice, po níž se vydal k rohu Hlavní s Pátou. Cestou minul mladou ženu s malým chlapcem, který ukazoval prstem a něco jí šeptal do ucha. Možná se mu to jenom zdálo, ale dal by ruku do ohně, že zaslechl: „To je on, maminko?“

Žena vrhla na syna káravý pohled a významně si položila prst na ústa. Pak se na muže podívala a rozpačitě se usmála: „Moc se omlouvám. Nechtěl být nezdvořilý.“

Za chvíli stál na rohu Páté a Hlavní. Přímo před dvoupatrovou budovou z hnědého kamene. Na dvojitých prosklených dveřích stálo velkými písmeny PRVNÍ NÁRODNÍ WAYWARD PINES. Když nahlédl za roh banky, všiml si úzké uličky a u ní telefonní budky.

Co nejrychleji k ní dobelhal, vešel dovnitř a prudce za sebou zabouchl dveře, jako by se bál, že spolu s ním vklouzne dovnitř ještě někdo.

Tenčí telefonní seznam v životě neviděl. Listoval jím sem a tam a doufal, že v něm najde nějakou nápovědu, něco, co by mu řeklo, jak dál, ale nic neviděl. Jen osm stran s několika sty jmen a telefonních čísel, která mu, stejně jako vše ostatní, na co zatím v tomto městě narazil, vůbec nic neříkala.

Pustil seznam, který se zhoupl na kovovém řetízku, čelem se opřel o příjemně chladné sklo.

Pohledem zabloudil k tlačítkům na telefonním přístroji.

Spokojeně se usmál. První věc, která mu udělala skutečně radost.

Znám číslo domů.

Než zvedl sluchátko, číslo několikrát na zkoušku vyťukal. Prsty mu rychle běhaly po tlačítkách, jako by všechny pohyby byly bezpečně uložené v paměti šlach a svalů.

Zavolá na účet volaného a bude doufat, že to na druhém konci někdo zvedne, že někdo je doma – samozřejmě, pokud ten někdo, kdo by se s ním dělil o byt, vůbec existuje. Samozřejmě neudá své jméno, přinejmenším ne to skutečné, ale snad poznají jeho hlas a hovor přijmou.

Zvedl sluchátko a přiložil si ho k uchu.

Stiskl nulu.

Žádný tón.

Několikrát klepl do vidlice na boku telefonního přístroje, ale vůbec to nepomohlo.

Překvapilo ho, jak snadno podlehne vzteku. Třískl sluchátkem do vidlice, čímž vše ještě citelně zhoršil. Tělem mu stoupala mohutná vlna adrenalinu. Měl pocit, že pokud něco neudělá, v následujícím okamžiku se v ní utopí. Zatnul pravou ruku v pěst a napřáhl ji k úderu. Klidně by třeba prorazil sklo, protože na několika dalších krvavých ranách už stejně nesejde, ale zastavila ho naražená žebra. Záplavu vzteku vystřídala nesnesitelná bolest, která ho doslova srazila k zemi – na podlahu budky.

V zátylku mu cosi pulzovalo, jako by mu tam měla každým okamžikem vybuchnout bomba.

Na okamžik viděl dvojitě. Pak se mu všechno rozmazalo a nakonec ztratilo ve tmě…

***

Když znovu otevřel oči, na telefonní budku padal stín. Chytl se kovového řetízku s možná nejtenčím telefonním seznamem na světě a vší silou se přitáhl. Chvíli to trvalo, ale nakonec se s jeho pomocí postavil. Přes špinavé sklo viděl horní část slunečního kotouče, jenž se pomalu ztrácel za skalními útesy vymezujícími západní hranici města.

Jakmile slunce zmizelo, výrazně se ochladilo. Možná o pět, možná o šest stupňů.

S uspokojením si uvědomil, že si stále ještě pamatuje telefonní číslo do svého bytu. Opět ho několikrát vyzkoušel nanečisto se zavěšeným sluchátkem, aby se pak třeba nespletl, a zkusil, zda se neozve oznamovací tón. Nic. Ticho. Až na slabé praskání ve sluchátku, které tam předtím nebylo. Nebo si ho aspoň nevšiml.

„Haló? Haló?“

Zavěsil a znovu vzal do rukou telefonní seznam. Poprvé procházel příjmení. Zkoušel, jestli mu některé nepřipadá povědomé nebo v něm nevyvolá nějakou vzpomínku. Třeba jen pocit. Teď se zaměřil na křestní jména. Přejížděl prstem po stránce a snažil se nevnímat vracející se bolest v zátylku.

První stránka – nic.

Druhá stránka – nic.

Třetí – zase nic.

Kousek od konce šesté strany se prst náhle zastavil.

Mack a Jane SKOZIEOVI

403 E Třetí ulice Wayward Pines 83278..........559-0196

Rychle pohledem přelétl poslední dvě stránky – u žádného jiného příjmení jméno Mack nenašel. V celém Wayward Pines zjevně žil jen jeden muž tohoto jména.

Ztěžka se ramenem opřel o shrnovací skleněné dveře, které se otevřely, a on vyšel z budky na ulici. Začínal večer. Slunce se ztratilo za půlkruhem hor, rychle se smrákalo a stále citelněji se ochlazovalo.

Kde budu spát?

Klátivě se vydal kamsi dál po chodníku, přestože věděl – tedy alespoň ta fungující část mozku mu to neustále připomínala –, že by měl okamžitě do nemocnice. Chtělo se mu zvracet. Měl hroznou žízeň. A hlad. Netušil, kde je, a v kapse neměl jediný dolar. Byl potlučený a bolelo ho celé tělo. Hlavně žebra. Stačil jen trochu hlubší nádech a měl pocit, že omdlí bolestí.

Něco mu ale v cestě do nemocnice bránilo. Jen netušil co. Čím víc se vzdaloval středu města, z něhož mířil k domu Macka Skozieho, tím jasněji mu to docházelo.

Byl to… strach.

Čeho se ale bojí? A proč? Nedávalo to žádný smysl. Jedno ale věděl. Do nemocnice nemůže.

Ne v tomto stavu. Vlastně nikdy.

Měl pocit, že podobný strach ještě nezažil. Tak nejasný a přesto ochromující. Jako když jdete v noci sami lesem a neustále se rozhlížíte, i když nevíte, čeho byste se měli bát, a právě ta nejistota vás děsí ze všeho nejvíc.

Pokračoval o další dva bloky dál severním směrem na Třetí ulici, kde se na chvilku zastavil, aby se rozhlédl. Přestože cítil, jak se mu stále víc svírá hruď, otočil se zády k městu a vyrazil k východu.

První schránka, na kterou narazil, měla na boku číslo 201.

Odhadl, že dům Skozieových by neměl být dál než dva bloky od místa, kde právě stál.

Kousek před ním si na trávě hrály nějaké děti. Jedno za druhým probíhaly rozstřikovačem. Když se dostal k plotu u jejich domu, pokusil se narovnat a nekulhat, ale dobře věděl, že svíravé bolesti v žebrech stejně trochu uhýbá.

Jakmile se přiblížil, děti ztichly, zůstaly stát a nepokrytě ho sledovaly, jak se belhá podél plotu. Z jejich zvědavých a nedůvěřivých pohledů mu na čele vyskočily drobné kapičky potu.

Znovu přešel silnici a ještě pomaleji než doposud vrávoral podél dalšího bloku, nad nímž se tyčily mohutné koruny tří vzrostlých borovic, jejichž větve zasahovaly až nad silnici.

Čísla pestrobarevných viktoriánských domů v tomto bloku začínala trojkou.

Dům Skozieových stojí hned v tom dalším.

Začaly se mu potit dlaně a hlavou mu rezonovaly duté rány, jako by mu někdo v zátylku bušil do tympán. Bum-bum-bum. Bum-bum-bum.

Dvě tři vteřiny viděl všechno dvojitě.

Zavřel oči, pevně sevřel víčka a pár okamžiků počkal. Když je znovu otevřel, všechno bylo jako dřív.

Na další křižovatce se zastavil. Už dlouho ho trápilo sucho v ústech, ale teď měl pocit, jako by spolkl pořádný chumáč vaty. Snažil se aspoň pořádně nadechnout. V krku ucítil odpornou chuť žaludečních šťáv.

Všechno se vyjasní, jakmile ho uvidíš.

Musí se to vyjasnit.

Nejistě přešel doprostřed silnice.

Rozhlédl se a uvědomil si, že za chvíli bude tma. Z okolních hor klesal chlad a rychle se rozlézal údolím.

Na tmavnoucím nebi bledly poslední červánky, jejichž nejasná zář lehce osvětlovala vrcholky skal obklopujících Wayward Pines. Za normálních okolností by ho podobný pohled jistě nadchl a možná i dojal, ale teď dokázal myslet jen na bolest.

Kousek před sebou si všiml postaršího páru. Muž se ženou se drželi za ruce a pomalu se mu vzdalovali.

Jinak na ulici nikdo nebyl a zcela se ztratil i hluk ze středu města.

Přešel příčnou ulici pokrytou dokonale hladkým asfaltem a vstoupil na chodník.

Přímo před sebou mě schránku s číslem 401.

Číslo 403 muselo následovat hned za ní.

Hlava mu nesnesitelně třeštila. V jednom kuse mhouřil oči, aby se zbavil dvojitého vidění a mohl aspoň trochu zaostřit.

Dalších patnáct trýznivých kroků a stál u černé schránky s číslem 403.

SKOZIEOVI.

Chytl se špičatých svislých latěk plotu, které mu pomohly udržovat rovnováhu.

Volnou rukou se natáhl k brance, odsunul zástrčku a špičkou odřené černé boty ji otevřel.

V závěsech to nepříjemně zaskřípalo.

Branka se otočila o sto osmdesát stupňů a tlumeně bouchla do plotu.

Pěšina k domu byla vydlážděná starými, různě velkými cihlami snad všech odstínů červené, takže vypadala jako pruh kostkované látky. Vedla ke kryté verandě, na níž stál malý stolek z tepaného železa a kolem něj několik houpacích židlí. Dům zářil svěží růžovou, která ostře kontrastovala se zelenými okraji. Přes tenké závěsy viděl, že se uvnitř svítí.

Na co čekáš? Musíš se na něj podívat.

Klopýtavě se vydal k domu.

Už zase se mu všechno ztrácelo v mlze a čím dál obtížněji odolával návalům nevolnosti.

Vystoupil na verandu a rychle zvedl ruku. Právě včas, aby se zachytil. Jinak by se určitě zhroutil na zem. Jednou rukou se opřel o rám dveří a druhou chytl klepadlo zavěšené nad mosaznou deskou. Obě se mu neovladatelně třásly.

Nechtěl si dopřát ani vteřinu času, aby si vše nerozmyslel.

Rázně čtyřikrát udeřil do dveří.

Měl pocit, jako by pokaždé dostal ránu do zátylku, ale na to si už pomalu začínal zvykat. Daleko víc ho trápilo, že se mu před očima objevovaly stále větší skvrny, miniaturní černé díry nenasytně požírající světlo.

Zpoza dveří se ozvaly kroky doprovázené skřípotem dřevěných desek úpějících pod váhou majitele nebo majitelky domu.

Nohy mu vypovídaly službu. Klouby mu měkly a měnily se v beztvarou, kašovitou hmotu.

Objal jeden ze sloupků podpírajících střechu verandy a aspoň na chvíli získal ztracenou rovnováhu.

Dveře se zprudka otevřely a za sítí proti hmyzu se objevila tvář muže, jenž mohl být klidně jeho otcem. Byl vysoký a štíhlý, na temeni měl chomáč hodně prošedivělých vlasů, na bradě mu rostla bílá kozí bradka a tváře mu zdobilo jemné krajkoví tenkých žilek, neklamné znamení, že se rozhodně nijak neodříká alkoholu.

„Hledáte někoho?“ zeptal se pán domu.

Co nejvíc se narovnal a párkrát zamrkal, jako by se tím mohl zbavit úporné bolesti hlavy. Stát takto bez opory pro něj představovalo skoro nadlidský úkol.

„Vy jste Mack?“ Jeho hlas zněl přiškrceně a celkově působil vystrašeně. Věděl to a bylo mu jasné, že si toho určitě všiml i neznámý ve dveřích.

Nejraději by se rovnou zahrabal pod zem.

Majitel domu přistoupil blíž k síti, aby si cizince na zápraží lépe prohlédl.

„Co pro vás můžu udělat?“

„Jmenujete se Mack?“

„Ano.“

Posunul se o kousek blíž ke dveřím a neznámý se mu vyloupl z mlhy. V jeho dechu ucítil sladkokyselou vůni červeného vína.

„Znáte mě?“ zeptal se.

„Asi jsem vám špatně rozuměl?“

Strach v něm rázem zkvasil v hněv.

„Zná-te-mě? Udělal jste mi tohle?“

„Nikdy jsem vás neviděl,“ řekl muž z domu s číslem 403.

„Opravdu?“ zeptal se znovu a ruce svěšené podél těla bezděčně zatnul v pěsti. „Žije tady ve městě ještě nějaký další Mack?“

„O nikom dalším nevím.“ Mack otevřel vnější rám opatřený sítí proti komárům a obtížnému hmyzu a vyšel na verandu. „Víte, člověče, že vypadáte vážně příšerně?“

„Vím. A taky se tak cítím.“

„Co se vám stalo?“

„To jsem chtěl slyšet od vás, Macku.“

Odněkud z domu se ozval ženský hlas: „Děje se něco, miláčku? Všechno v pořádku?“

„Nic se neděje, Madge. Nedělej si starosti!“ Mack upřeně pozoroval zraněného muže. „Co kdybych vás zavezl do nemocnice? Jste zraněný a možná dost vážně. Podle mě byste potřeboval –“

„Já s vámi nikam nepojedu.“

„Tak co potom děláte u mého domu?“ Z Mackova tónu byla cítit rozmrzelost. „Jenom jsem chtěl být slušný. Nabídl jsem vám pomoc. Jestli o ni nestojíte, nebudu se vnucovat, ale i tak si myslím, že…“

Mack stále mluvil, ale on ho už neposlouchal. Měl pocit, jako by jednotlivá slova neuchopitelně vířila vzduchem a ztrácela se v hromovém rachotu, který se ozýval odněkud z břicha – a rychle sílil, jako by se k němu blížil rozjetý nákladní vlak. Černé skvrny se dělily jako živé organismy a nesmírně rychle se množily. Svět se s ním začal neskutečně rychle otáčet. Věděl, že se neudrží na nohou. Za pár okamžiků spadne na zem, jestli se mu ovšem do té doby nerozskočí hlava – což by ovšem dopadlo stejně.

Podíval se na Macka. Mužova ústa se stále ještě hýbala, ale on sledoval už jenom ten vlak. Poslouchal údery kol o pražce, jež podivně zapadaly do rytmu bubeníka usazeného kdesi hluboko v hlavě. Nemohl odtrhnout oči od mužových úst. Sledoval jeho velké křivé zuby. Naslouchal praskání zkratujících synaptických spojů. Ale vnímal jenom ten vlak, duněl stále blíž a blíž –

Vůbec necítil, že by se mu podlomila kolena.

Dokonce si ani nevšiml, že by zavrávoral. Musel udělat krok, možná dva.

Protože najednou nestál na verandě.

Ležel na trávě.

Na zádech cítil její vlhký dotek a hlava se mu točila, jak se praštil o zem.

Kus nad sebou uviděl Mackovu hlavu. Starý muž se nad ním skláněl, dlaněmi se opíral o stehna a stále pohyboval rty. Marně. Jak by mohl překřičet projíždějící nákladní vlak nejmíň o tisíci vagonech?

Věděl, že ztrácí vědomí – cítil to, bylo mu jasné, že je to jen otázka několika málo vteřin, možná pěti, možná dvou – a hrozně se na to těšil, nemohl se dočkat, až se zbaví té bolesti, ale…

Potřeboval odpovědi.

Měl je už na dosah.

Hrozně blízko.

Nedávalo mu to žádný smysl, ale věděl, že s Mackovými ústy není něco v pořádku. Vlastně spíš s jeho zuby. Nedokázal se od nich odtrhnout. Nechápal proč. Prostě na ně jen dál fascinovaně zíral. Byl už blízko.

Vysvětlení.

Odpovědím na všechny otázky.

A pak mu to došlo: přestaň se snažit.

Přestaň se po tom tak pídit.

Nech mozek odpočívat.

A počkej, až si tě to najde.

Zuby, zuby, zuby zubyzubyzubyzubyzubyzubyzuby-
zubyzuby…

Nejsou to zuby.

Je to jasně zářivá mřížka chladiče, na níž je velkými písmeny napsáno

M A C K.

Stallings, ten muž, co seděl vedle něj na sedadle spolujezdce, vůbec netušil, co se blíží.

Během tří hodin jízdy severním směrem z Boise dával soustavně najevo, jak nesmírně miluje zvuk svého hlasu, takže není divu, že i teď se věnoval své zřejmě nejoblíbenější činnosti – mluvení. Přestal ho poslouchat už dobře před hodinou, jen chvíli poté, co si uvědomil, že úplně stačí, když tu a tam, zhruba tak každých pět minut, pronese něco jako „takhle jsem o tom nikdy nepřemýšlel“ nebo „hm, to je vážně moc zajímavé“.

Otočil se ke svému spolujezdci, aby přispěl s dalším příspěvkem, jenž mu na několik příštích minut zajistí klid, když vtom jen pár metrů za Stallingsovým oknem uviděl nablýskanou mřížku chladiče a na ní slovo MACK.

Nestačil vůbec zareagovat, natožpak otočit volantem a pokusit se mu yyhnout. Sotva dočetl jednoslovný nápis, okno vedle Stallingsovy hlavy zmizelo a kabinou prolétla smršť střepů.

Ze sloupku volantu vystřelil airbag. Bohužel o milisekundu později, takže minul jeho hlavu, která narazila do okna takovou silou, že jím prošla jako nůž máslem.

Pravá strana luxusního a velmi pohodlného lincolnu se prohnula, kabinu zaplavila skelná tříšť a vyztužené dveře se zlomily, jako by je vyrobili z toho nejtenčího plechu. Stallingsova strana dostala plný zásah mřížkou chladiče.

Jasně cítil horký vzduch od rozpáleného motoru nákladního auta, které během zlomku vteřiny dokonale prolnulo s jejich lincolnem.

V nose ho pálila ostře čpící vůně benzinu a brzdové kapaliny.

Všude kolem sebe viděl krev, vlastně ji měl i v očích. Stékala po vnitřní straně popraskaného předního skla, kapala z přístrojové desky. Stříkala z toho, co zbylo ze Stallingse.

Náklaďák tlačil dlouhý sedan přes křižovatku a mířil s ním přímo proti budově z hnědého kamene, proti telefonní budce u malé postranní uličky. Pak řidič ztratil vědomí.

d.r.u.h.á...k.ap.i.t.o.l.a

Usmívala se na něj nějaká žena. Nepoznával ji, ale s uspokojením si všiml, že má moc pěkné zuby, i když pořád viděl všechno hodně rozmazaně, takže úplně jistý si tím nebyl. Naklonila se k němu blíž, její dvě hlavy se spojily v jedinou a v tváři se jí objevily rysy, dostatečně ostře a jasně, aby mohl říct, že je moc pěkná. Na sobě měla šaty s krátkými rukávy a dlouhou řadou bílých knoflíků, která končila, spolu se sukní, kousek nad koleny.

Stále dokola opakovala jeho jméno.

„Pane Burke? Pane Burke? Slyšíte mě, pane Burke?“

Bolest hlavy zmizela.

Pomalu, dlouze se nadechl, ale žebra ho opět zastavila.

Musel sebou trhnout nebo se nějak zašklebit, protože zdravotní sestra se ho okamžitě zeptala: „Pořád ta nepříjemná bolest v levé části těla?“

„Nepříjemná bolest,“ zamručel a současně se zasmál. „Ano. To jste řekla moc pěkně. Cítím nepříjemnou bolest. Asi bych použil trochu jiná slova, ale proč ne.“

„Pokud chcete, můžu vám donést nějaký silnější lék.“

„Myslím, že to zvládnu i bez něj.“

„Tak dobře, ale rozhodně si zbytečně nehrajte na hrdinu, pane Burke. Jestli pro vás můžu něco udělat, aby se vám ulevilo, stačí říct. Jsem tu jen pro vás. A jen tak mimochodem, jmenuju se Pam.“

„Mockrát děkuju, Pam. Myslím, že jsme se už viděli. Nejspíš jsme se setkali, když jsem tu byl naposledy. Tuhle tradiční nemocniční uniformu si člověk snadno zapamatuje. Vlastně jsem vůbec netušil, že je ještě vyrábějí.“

Sestra se rozesmála. „Každopádně mě moc těší, že se vám vrací paměť. To je moc dobře. Doktor se na vás přijde za chvíli podívat. Nevadilo by vám, kdybych vám změřila tlak?“

„Jen do toho.“

„Skvěle.“

Sestra Pam vytáhla ze spodní přihrádky pojízdného stolku v nohách postele tlakoměr a manžetu mu ovázala kolem levé paže.

„Musím říct, že jste nás pořádně vyděsil, pane Burke,“ řekla, zatímco pumpovala do manžety vzduch. „Copak tohle se dělá, jen tak z ničeho nic zmizet?“

Sestra mlčky sledovala klesání rtuťového sloupce.

„Prošel jsem?“ zeptal se muž na lůžku.

„Na jedničku s hvězdičkou. Systolický máte sto dvacet dva. Diastolický sedmdesát pět.“ Sestra uvolnila suchý zip na manžetě tlakoměru. „Když vás sem přivezli, měl jste halucinace,“ dodala po chvíli. „Zdálo se, že vůbec nevíte, kdo jste a jak jste se sem dostal.“

Posadil se na postel. Hustá mlha, jež mu až doteď zatemňovala hlavu, se pomalu zvedala. Ležel v jednolůžkovém nemocničním pokoji – který mu připadal nějak povědomý. Vedle postele viděl okno. Okenice byly stažené, ale podle slabého světla, které pronikalo dovnitř mezi lamelami, odhadoval, že je buď ráno nebo večer.

„Kde jste mě našli?“ zeptal se sestry.

„Na trávníku před domem Macka Skozieho. Omdlel jste. Nevybavujete si, co jste tam dělal? Mack říkal, že jste vypadal hodně rozrušeně a dost zmateně.“

„Pamatuju se, že jsem se včera vzbudil u řeky a neměl nejmenší ponětí, co se se mnou stalo.“

„Odešel jste z nemocnice. Na to se pamatujete?“

„Ne. Šel jsem k domu pana Skozieho, protože žádného jiného Macka jsem ve zdejším seznamu nenašel.“

„Obávám se, že vám nerozumím.“

„Mack bylo jediné jméno, které mi aspoň trochu něco připomínalo.“

„A smím se zeptat, co vám připomínalo?“

„Bylo to poslední slovo, které jsem viděl, než do nás narazil ten náklaďák.“

„Aha, už chápu…, takže jste si zapamatoval logo výrobce kamionů.“

„Přesně tak.“

„Lidský mozek je vážně moc podivný orgán,“ řekla sestra a vydala se kolem postele k oknu. „Někdy si s námi hodně zvláštně pohrává. Jako by ho bavilo vymýšlet ty nejpodivnější asociace.“

„Jak dlouho tu vlastně ležím? Myslím od chvíle, co mě sem přivezli z toho trávníku před domem pana Skozieho.“

Sestra zvedla okenice.

„Půldruhého dne.“

Do pokoje proniklo ostré světlo.

Ve skutečnosti bylo ráno. Slunce se právě vyhouplo nad východní okraj skalního amfiteátru.

„Utrpěl jste vážný otřes mozku,“ pokračovala sestra. „Klidně jste tam mohl zemřít.“

„Myslel jsem, že umírám.“

Svěží ranní záře rozlévající se nad městem působila naprosto úchvatně.

„Jak jste na tom s pamětí?“ zeptala se Pam.

„Hodně zvláštně. Mám pocit, jako by si ze mě utahovala. Když jsem si vzpomněl na tu nehodu, všechno se mi rázem vybavilo. Jako by mi v hlavě nějaký šotek cvakl vypínačem. Jak je na tom agent Stallings?“

„Kdo?“

„Ten muž, co vedle mě v době nehody seděl na místě spolujezdce.“

„Ach tak.“

„Nepřežil, že je to tak?“

Sestra Pam znovu obešla pelest postele a vrátila se k místu, kde měl pod zády podložený polštář. Podívala se mu do očí a ruku mu položila na zápěstí. „Bohužel při nehodě zemřel.“

Vlastně ho to nijak nepřekvapilo. Od chvíle, kdy si vybavil nehodu, s tím počítal. Od války totiž podobně zraněného člověka neviděl. Přesto ho ale sestřina slova zastihla nepřipraveného a na chvíli ho naprosto vyvedla z míry.

„Byl to váš dobrý přítel?“ zeptala se Pam.

„Ne. To ne. Seznámili jsme se teprve před cestou.“

„Musel to být hrozný zážitek. Samozřejmě myslím ta nehoda. Vašeho kolegy je mi vážně moc líto.“

„Takže asi nezbývá než zjistit rozsah poškození u té šťastnější části posádky.“

„Pardon?“

„Ptám se na svá zranění.“

„Ach tak. Jak jsem říkala, za chvíli za vámi přijde doktor Miter a všechno vám vysvětlí lépe, než bych to udělala já. Ale abyste neřekl, že na vás nejsem hodná… Utrpěl jste otřes mozku, z kterého jste se už zotavil. Měl jste několik prasklých žeber a taky nějaké povrchové rány a oděrky. Celkově vzato jste mohl dopadnout mnohem hůř. Skutečně mnohem hůř.“

Sestra se otočila a zamířila ke dveřím. Napůl je otevřela, ale pak se zastavila a podívala se na něj přes rameno.

„Paměť už máte skutečně úplně v pořádku?“ zeptala se.

„Naprosto.“

„Jaké je vaše křestní jméno?“

„Ethan.“

„Skvěle.“

„Mohla byste mi prokázat jednu laskavost?“ zeptal se pro změnu Ethan.

Na sestřině tváři se objevil široký úsměv, jako by na nic jiného celou dobu nečekala. „Poslouchám.“

„Moc rád bych pár lidem zavolal. Hlavně ženě. A pak taky svému nadřízenému. Nebo s ním už někdo z nemocnice mluvil? Případně s někým jiným z agentury.“

„Myslím, že někdo z kanceláře šerifa hned po nehodě volal na kontaktní telefonní číslo, které u vás našli. Dali jim vědět, co se stalo a v jakém jste stavu.“

„V době nehody jsem měl v kapse saka iPhone. Nemáte tušení, co se s ním stalo?“

„To vážně nemám, ale hned utíkám pro lupu, dýmku a apartní klobouček a pouštím se do pátrání.“

„To bych vážně moc ocenil.“

„Všiml jste si toho červeného tlačítka vedle postele? Máte ho pěkně po ruce, takže se ani nemusíte natahovat.“

Ethan ho našel pohledem.

„Stačí stisknout a hned jsem u vás.“

Sestra Pam mu věnovala ještě jeden okouzlující úsměv a zmizela na chodbě.

***

V pokoji nebyl televizor ani telefon. Alespoň trochu rozptýlení poskytovaly jen hodiny nad dveřmi, které dlouho, možná hodinu, možná dvě, soustředěně sledoval. Ležel na zádech a odevzdaně pozoroval vteřinovou ručičku, jak krouží po pevně dané oběžné dráze a neskutečně pomalu odkrajuje čas. Připadalo mu, že trvá celou věčnost, než se den přehoupl přes poledne a začal se chýlit k večeru.

Samozřejmě to nemohl vědět jistě, ale zdálo se mu, že pokoj je nejspíš ve třetím nebo čtvrtém poschodí. Sestra Pam nechala okenice vytažené, a když ho omrzelo nekonečné sledování hodin, opatrně se otočil na zdravý bok a sledoval, co se děje ve městě Wayward Pines.

Z lůžka v jednom z vyšších pater nemocnice přehlédl Hlavní ulici, samozřejmě ne celou, ale bez problémů mohl pozorovat chodníky po obou stranách silnice v délce několika městských bloků.

Už když se sem s kolegou vydával, věděl, že jejich cílem je maličké ospalé město, ale přesto ho zdejší takřka mrtvolný klid stále překvapoval. Nedokázal pochopit, jak je možné, že během celé hodiny prošlo po chodníku kolem nemocnice jen dvanáct lidí – věděl to přesně, protože je z nudy pečlivě počítal. Po nejrušnější hlavní třídě neprojelo žádné auto. Jediné rozptýlení mu nabízel pohled na stavební četu, která dva bloky od nemocnice dokončovala základní nosnou konstrukci nového dřevěného domu.

Několikrát si vzpomněl na svou ženu a syna v Seattlu a pevně doufal, že už jsou oba na cestě do Wayward Pines. Určitě si okamžitě, jakmile se dozvěděli o jeho nehodě, zamluvili místa v prvním letadle. Věděl, že přistanou nejspíš v Boise nebo v Missoule, kde jim nezbude než půjčit si auto a vydat se na dlouhou a hodně únavnou cestu do Wayward Pines.

Když se po delší době znovu podíval na hodiny nad dveřmi, jejichž ručička stále neúnavně cestovala po své zaběhané dráze, zjistil, že je tři čtvrtě na čtyři.

Ležel tu už skoro celý den a doktor Miter, nebo jak se vlastně ten člověk jmenoval, se vůbec neobtěžoval, aby se u něj aspoň na chvíli zastavil a podíval se, jak se mu daří. Ethan strávil v různých nemocnicích spoustu času a ze svých častých pobytů si odnesl zkušenost, že jestli něčím pacient skutečně trpí, pak je to nedostatkem klidu. Pamatoval si, jak se u něj v jednom kuse střídaly sestřičky a doktoři a nedali mu ani na chvíli vydechnout – nosili stále nové léky, pořád dokola ho proklepávali, přikládali mu na prsa stetoskop, měřili mu teplotu, a když skončili, všechno začalo nanovo.

Tady si ho skoro vůbec nevšímali.

Čekal, že se ukáže aspoň sestra Pam a přinese mu iPhone a další věci, ale zatím se neukázala. Kolik mohou mít asi tak práce v téhle nemocnici v zapadlém městě doslova uprostřed ničeho?

Natáhl se k plastovému panelu u hlavy postele a stiskl tlačítko s nápisem SESTRA.

Za patnáct minut se rozletěly dveře a do pokoje nenuceně vplula sestra Pam.

„Bože můj, moc se omlouvám. Je mi to vážně moc líto. Vůbec jsem si nevšimla, že mě voláte. V poslední době mám pocit, že nás ta tlačítka trochu zlobí. Asi budeme muset někoho zavolat, aby se na to podíval.“ Sestra Pam se zastavila u postele, rukama se opřela o pelest a zeptala se: „Takže co pro vás můžu udělat, Ethane?“

„Kde je doktor Miter?“

Pam se napůl omluvně, napůl otráveně ušklíbla. „Celé odpoledne měl spoustu pacientů na pohotovosti, takže za vámi nemohl přijít. Někdy se to hrozně zvláštně sejde a pak člověk třeba pět hodin neví, kam skočit,“ řekla Pam a pobaveně se zasmála, jako by právě udělala úžasný vtip. „Ráno jsem mu ale o vás referovala a samozřejmě jsem se nezapomněla zmínit, že se vám dokonale vrátila paměť, což je skutečně úžasný pokrok. Doktor Miter říkal, že budete určitě brzy v pořádku.“

Poslední větu sestra Pam podpořila dvěma zvednutými palci.

„Rád bych věděl, kdy se na mě přijde podívat.“

„Doktor Miter se chystá na večerní vizitu, takže pokud všechno půjde dobře, měl by se k vám dostat tak během půl hodinky.“

Ethan dělal, co mohl, aby na sobě nedal znát rychle vzrůstající podrážděnost.

„Nenarazila jste náhodou na můj telefon, jak jsme o tom spolu mluvili, případně na další věci, které určitě našli na místě nehody? Hlavně bych potřeboval peněženku a někde byste tu měli mít i černý kufřík.“

Sestra Pam mu náznakem zasalutovala a udělala pár předpisových pochodových kroků.

„Hned se do toho pustím, kapitáne.“

„Prozatím mi bude úplně stačit, když mi donesete telefon. Potřeboval bych si na pár míst zavolat.“

„Provedu, maršále.“

„Proboha proč maršále?“

„Copak nepatříte k těm federálním maršálům, nebo jak se jim vlastně říká?“

„Ne, to ne. Jsem zvláštní agent tajné služby.“

„Opravdu?“

„Opravdu.“

„Já myslela, že lidé z tajné služby chrání prezidenta a tak.“

„To samozřejmě děláme, ale k tomu zvládneme i pár dalších věcí.“

„A co vás tedy přivádí do tohohle našeho malého kousku ráje?“

Ethan jí věnoval chladný úsměv, při němž se ani nenamáhal ukázat zuby.

„O tom samozřejmě nesmím mluvit.“

Ve skutečnosti mu v tom nic nebránilo, ale právě teď neměl na nějaké hovory o pracovních záležitostech vůbec náladu.

„No tak aspoň teď budu o to víc zvědavá.“

„Hlavně nezapomeňte na ten telefon, Pam.“

„Co jste to říkal?“

„Že vážně potřebuju telefon.“

„Aha, za chvilku vám ho přinesu.“

***

Rozhodnutí, že odejde z nemocnice, v něm dozrálo v okamžiku, kdy mu na pokoj konečně přivezli večeři – kydanec jakési neidentifikovatelné zelené a hnědé břečky na kovovém nemocničním tácku. Telefon pochopitelně nedorazil.

Vlastně z nemocnice už jednou odešel, ale to o sobě tak úplně nevěděl, protože stále ještě trpěl následky silného otřesu mozku.

Teď už se cítil v pořádku a myslelo mu to jako dřív.

Bolest hlavy s konečnou platností zmizela, daleko snadněji se mu dýchalo a pomalu ustupovalo i dřív nesnesitelné bodání v žebrech. Navíc si bůhví pokolikáté říkal, že kdyby měl ten trouba doktor ohledně jeho stavu nějaké pochybnosti, nejspíš by si během posledních deseti hodin udělal ve svém zřejmě zatraceně nabitém programu minutku času a zašel se na něj podívat.

Ethan musel počkat, až sestra Pam odejde. S úsměvem se s ní rozloučil a útrpně si vyposlechl její ujištění na rozloučenou, že „tahle nemocniční strava vážně chutná daleko lépe, než vypadá“.

Když se dveře konečně zavřely, vytáhl si ze zápěstí kanylu a přehoupl se přes kovovou ohrádku nemocničního lůžka. Pod bosýma nohama ucítil chladné linoleum. Do zcela stabilizovaného stavu – aspoň tak, jak si ho představoval – mu ještě něco chybělo, ale s tím, jak se cítil ještě před osmačtyřiceti hodinami, se to vůbec nedalo srovnat.

Ethan se došoural ke skříni a rychle otevřel dveře.

Košile, sako a kalhoty visely na ramínku. Boty ležely pečlivě vyrovnané na spodní poličce.

Chyběly tu ale ponožky.

A slipy.

Nejspíš to budu muset zvládnout naostro.

Bolest se na okamžik vrátila, pouze když se ohnul, aby si natáhl kalhoty. Projela mu levou stranou hrudi, ale jakmile se znovu narovnal, velmi rychle zmizela.

Zadíval se na své holé nohy pokryté jizvami a jako tolikrát předtím se neubránil osm let staré vzpomínce na místnost s hnědými stěnami prosáklou odporným pachem smrti, která ho bude nejspíš pronásledovat až do konce života.

Sáhl do kapsy a s uspokojením zjistil, že švýcarský armádní nůž je stále tam, kde ho měl při poslední cestě městem. Kdo ví, kdy ho může potřebovat. Používal ho hlavně kdysi dávno, když jako mladý, dvacetiletý kluk opravoval helikoptéry. Teď už to byl spíš talisman a připomínka starých dobrých časů, což ale neznamená, že se s ním necítil o hodně bezpečněji.

Když byl oblečený, přesunul se do koupelny a před zrcadlem se pustil do vázání kravaty. Potřeboval celých pět pokusů, než byl aspoň trochu spokojený. Měl úplně ztuhlé prsty. Vůbec ho nechtěly poslouchat. Kdyby ho někdo pozoroval, určitě by si myslel, že si kravatu nevázal řadu let.

Ještě jednou si uzel zkontroloval, posunul si ho doprostřed, aby vyplnil prostor mezi okraji límečku, ustoupil o krok od zrcadla a pozorně se na sebe zahleděl.

Modřiny na obličeji už výrazně zbledly a místy se skoro ztrácely, ale na saku byla stále vidět řada skvrn od trávy a od hlíny. Levou kapsičku měl trochu natrženou. Původně bílá košile na tom byla ještě o poznání hůř. Většina krvavých skvrn se sice skryla pod sakem, ale ty u límečku nebylo kam schovat.

Za posledních pár dnů dost zhubl, takže kalhoty na něm trochu visely. Přitáhl si pásek až na poslední dírku, ale i tak měl pocit, že na něm kalhoty hrozně plandají.

Otočil kohoutkem, namočil si prsty a jen tak bez hřebene si přičísl vlasy.

Chvilku si hrál s pěšinkou a nakonec se mu ji podařilo jakž takž vyrovnat. Jako od holiče to nebylo, ale v dané situaci to muselo stačit.

Nabral do dlaní trochu vlažné vody a pořádně si vypláchl ústa. Zahnal nepříjemnou chuť, ale na zuby to neúčinkovalo. Pořád se mu zdálo, jako by mu na nich vyrostla silná vrstva mechu.

Přičichl si k podpaží – nevonělo nijak vábně.

Taky by se nutně potřeboval oholit. Podobně zarostlý už nebyl řadu let.

Vklouzl do bot, pečlivě je zavázal a zamířil z koupelny ke dveřím nemocničního pokoje.

Měl pocit, že nejlepší bude, když odejde, aniž by si ho někdo všiml – což ho dost překvapovalo a mátlo. Je přece federální agent, reprezentant vlády Spojených států amerických. Má rozsáhlé pravomoci a lidé by ho měli poslouchat. Nebo tedy přinejmenším se řídit jeho pokyny. Tak proč by měl utíkat jako nějaký zločinec. Je možné, že nechtějí, aby odsud odešel? Pěkná pitomost. Asi se z toho otřesu mozku pořád ještě tak úplně nevzpamatoval. Připadal si hloupě, ale z nějakého důvodu se chtěl vyhnout případným otázkám nebo dokonce výstupu s nemocničním personálem. A ze všeho nejvíc se bál, že narazí na sestru Pam.

Stiskl kliku a maličko, tak na pět centimetrů, pootevřel dveře.

Část chodby, kterou viděl škvírou mezi dveřmi a zárubněmi, byla prázdná.

Stál tiše jak myška a pozorně naslouchal.

Nikde žádné hlasy klábosících sester.

Žádné kroky.

Jen mrtvolné ticho.

Otevřel o trochu víc a vystrčil hlavu.

Rychle se rozhlédl na obě strany a zjistil, že chodba je skutečně prázdná. Nikdo nebyl dokonce ani v nedaleké sesterně, což mu připadalo maličko zvláštní, ale neměl čas, aby o tom nějak víc přemýšlel. Ostatně stejně by mu to k ničemu nebylo.

Vyšel z pokoje a pomalu zavřel dveře. Podařilo se mu to skoro dokonale. Slabounké cvaknutí nemohl nikdo slyšet.

Naprosté ticho rušil jen pravidelný, nepříjemně dotěrný bzukot zářivky na stropě.

Chvíli stál a zvažoval, na kterou stranu se vydat. Pohledem zalétl k podlaze pokryté kostkovaným linoleem a najednou mu to došlo. Tohle měl udělat už v pokoji. Vlastně vůbec nechápal, jak může federální agent učinit tak školáckou chybu. Opatrně si dřepl, a přestože ho v této poloze pořád ještě trápila bolavá žebra, rychle si rozvázal boty.

Hned nato vyrazil bosky dlouhou chodbou.

Všechny dveře byly zavřené a škvírami nad podlahou neprocházelo žádné světlo. Vypadalo to, že přinejmenším v této části nemocnice nejsou žádní další pacienti.

Sesterna na křižovatce chodeb zela prázdnotou. Tři odbočky zjevně vedly k dalším pokojům.

Na konci nejkratší chodby, kousek za místností pro sestry, viděl lítací prosklené dveře a nad nimi ceduli s výrazným nápisem CHIRURGIE.

Ethan se vydal k výtahu naproti sesterně a stiskl tlačítko se šipkou dolů.

Přes zavřené dveře slyšel, jak se ve výtahové šachtě rozjela kabina.

„No tak. Trochu se hni.“

Trvalo to celou věčnost.

Později ho napadlo, že měl jít raději po schodech.

Neustále se rozhlížel na všechny strany a snažil se poslouchat, jestli se odněkud neblíží kroky. V šachtě to ale strašně rachotilo, takže by je nejspíš stejně neslyšel.

Výtah konečně zastavil a dveře se otevřely – s hrozným skřípěním, z něhož mu naskočila po celém těle husí kůže. Ustoupil rychle stranou, aby udělal místo, pokud by někdo vystupoval. Ve skutečnosti se ale spíš kryl.

Výtah byl prázdný.

Bez váhání do něj vstoupil a stiskl tlačítko s písmenem P.

Nervózně se podíval na světelný panel nad dveřmi. Svítila na něm čtverka. Trvalo skoro minutu, než konečně naskočilo písmeno P a dveře se – opět se stejným skřípěním – otevřely. Během jízdy měl aspoň dost času, aby si znovu obul boty.

Vyklouzl z výtahu a zjistil, že stojí na další křižovatce nemocničních chodeb.

Kousek od výtahu slyšel nějaké nezřetelné hlasy.

Chodbou se rozlehlo vrzání koleček nemocničního lehátka.

Bez dlouhého rozmýšlení se vydal opačným směrem. Prošel třemi dlouhými chodbami a právě ve chvíli, kdy mu začalo připadat, že nejspíš zabloudil a míří zpátky do útrob nemocnice, uviděl nápis VÝCHOD.

Bleskově seběhl po několika schodech, nohou rozrazil dveře a vyklopýtal na ulici.

Venku se pomalu stmívalo. Začínal večer. Jasná obloha bez jediného mráčku postupně bledla. Vrcholky hor ozařovaly poslední paprsky zapadajícího slunce, takže to vypadalo, jako by je někdo přebarvil na růžovo. Stál na krátké přístupové cestě k nemocnici – čtyřpatrové budově z hnědých neomítnutých cihel, která vypadala spíš jako škola nebo psychiatrická léčebna.

Dlouze a zhluboka se nadechl, stále ale velmi opatrně, aby zbytečně nedráždil naštípnutá žebra, která se, jak dobře věděl, uměla pořádně hlasitě ozvat, a s úlevným výdechem se rozhlédl. Užíval si čerstvý vzduch vonící borovicovou pryskyřicí a rychle zapomínal na odporný antiseptický puch v nemocnici.

Po přístupové cestě došel až na chodník a vydal se po Hlavní ulici směrem k vyšším budovám v centru.

Na počátku večera bylo na ulicích o něco rušněji.

Minul malou restauraci s moc pěknou postranní zahrádkou stíněnou vzrostlými osikami. U stolů osvětlených malými lampičkami večeřelo několik lidí.

Ucítil vůni teplého jídla a hlasitě mu zakručelo v žaludku. Uvědomil si, že má hrozný hlad.

Na rohu Hlavní a Páté ulice přešel na druhou stranu a zamířil k telefonní budce, v níž před dvěma dny ztratil vědomí.

Vešel dovnitř, otevřel telefonní seznam a chvilku v něm listoval. Netrvalo dlouho a našel, co hledal: adresu kanceláře šerifa ve Wayward Pines.

***

Čím dál víc se smrákalo a rychle se ochlazovalo. Svižnými, rychlými kroky mířil do východní části města a spokojeně si uvědomoval, že tak dobře už se pěkných pár dnů necítil.

Prošel kolem domu, kde nejspíš opékali maso na grilu.

Zvedl hlavu a zavětřil jako pes. Moc rád si připomněl vůni hořícího dřevěného uhlí.

A taky lehce nakyslou vůni piva jistě rozlévaného do velkých plastových kelímků.

U sousedního domu zaslechl veselý dětský smích.

A o kousek dál zvuk pravidelně se otáčejícího rozstřikovače, který připomínal vrzání cvrčků.

Majitelé okolních domů museli být nesmírně pečliví lidé, protože všechny vypadaly jako ze škatulky.

Napadlo ho, že nějak takhle si asi Platon představoval ideální město. Odhadoval, že tu nemůže žít víc než čtyři sta pět set obyvatel, a přemýšlel, co je sem přivedlo. Kolik z nich se do Wayward Pines dostalo náhodou? Kolik se jich tu zamilovalo a zůstalo napořád? Kolik lidí se tu narodilo a v dospělosti si tohle malé město zvolilo jako svůj trvalý domov?

I když sám byl zvyklý na život ve velkém městě a byl s ním v zásadě spokojený, vcelku snadno si dokázal představit, že jsou lidé, kterým se odsud nechce odjíždět. Možná se nakonec nebude chtít ani jemu. Proč taky opouštět tak dokonalé místo? Dokonalou americkou idylku uprostřed jedné z nejkrásnějších přírodních scenerií. Ještě v Seattlu, večer před odjezdem na služební cestu, viděl několik fotografií, ale žádná nedokázala ani zdaleka zachytit neskutečnou krásu tohohle maličkého města na dně hlubokého údolí.

Ale nebyly tu jen půvabné domy a velkolepé hory. Byl tu také on.

Což znamená, že tohle místo prostě nemůže být tak dokonalé, jak se zdá.

Ze zkušenosti věděl, že všude, kde žijí dobří lidé, žijí i lidé špatní.

Tak to prostě na světě chodí.

Dokonalost je jen chiméra, zdání. Dokonalost vidí jen ten, kdo zůstává na povrchu. Kdo se nesnaží proniknout do hloubky. A přitom stačí nakouknout za první roh a slunečný den rychle vystřídá nejtemnější noc.

Trochu přitlačte na skalpel a vyvalí se spousta hnisu.

Fascinovaly ho okolní hory. Chvílemi od nich vůbec nemohl odtrhnout oči. Párkrát dokonce zakopl. Obzvlášť ho zaujala východní stěna, která musela být podle jeho odhadu nejmíň tisíc metrů vysoká – možná o dost víc. Pod vrcholem už skoro nic nerostlo. Nejvýše položené svahy pokrýval jen kámen a led.

Skály za jeho zády ozařovaly poslední, takřka vodorovné sluneční paprsky. Na chvíli se zastavil a kochal se pohledem na rychle blednoucí oranžovou stěnu.

Jakmile se slunce úplně schovalo za obzor, teplé odstíny oranžové v mžiku vystřídala ocelově modrá.

Hory se jako mávnutím kouzelného proutku změnily.

Stále vypadaly nádherně. Majestátně. Působivě.

Chladně.

Odtažitě.

***

Na ceduli nad dvojitými skleněnými dveřmi četl:

KANCELÁŘ ŠERIFA WAYWARD PINES

Vydal se po přístupové cestě lemované nízkými borovicemi, na jejímž konci na něj čekal hlavní vchod. Zpočátku šel rychle a rázně, jako dřív, ale postupně čím dál víc zpomaloval. Už zase cítil tu zvláštní nejistotu nebezpečně hraničící se strachem.

Přes prosklené dveře viděl tmavou a prázdnou vstupní halu.

Přesto vzal za kliku, stiskl ji a vší silou zalomcoval dveřmi.

Zamčeno.

Určitě už bylo po úředních hodinách. Zatraceně.

Ethan se otočil k odchodu, ale pak se zastavil a vydal se podél jednoposchoďové budovy. Na rohu zůstal stát a chvíli hleděl do šera. Zdálo se mu, že někde v zadní části domu se svítí. Přes stažené okenice pronikalo slabé světlo.

Vrátil se k hlavnímu vchodu a kotníky prstů zabouchal na skleněné dveře.

Nic se nedělo.

Zabušil znovu, tentokrát o hodně silněji. Dveře zarachotily a otřásly se v rámu. Měl pocit, že ho muselo slyšet snad celé město.

Počkal pět minut, ale nikdo se neobjevil.

***

Než se dostal zpátky na Hlavní ulici, na nebi se objevily dvě hvězdy a s nimi jedna sluncem nasvícená planeta. Zatímco ještě před patnácti minutami si užíval příjemně osvěžující večerní chlad, teď se v tenké košili a saku začínal třást zimou. Nohy bez ponožek ho už pěknou chvíli zábly a cítil, jak mu tuhnou prsty.

Ještě horší ale bylo, že se ozval skutečně silný hlad. Občasné kručení v žaludku se změnilo v úpornou tupou bolest a navíc ho čím dál víc přemáhal spánek.

Minul několik dalších městských bloků a zastavil se před hotelem Wayward Pines. Chvíli si ho nehybně prohlížel a pak se vydal po schodech ke dveřím.

Přes sklo uviděl osvětlenou vstupní halu s recepcí, v níž seděla nějaké mladá žena.

Ethan vešel do vytopeného hotelu. Okamžitě ho zaplavila příjemná vlna tepla.

V rohu naproti velkému krbu, v němž hořelo několik tlustých polen, stálo velké koncertní křídlo.

Udělal pár kroků k ohni a chvilku si u něj ohříval prokřehlé ruce. Ze zřejmě nepříliš dobře vysušeného borového dřeva stoupala příjemná vůně škvařící se smůly, která mu připomněla aromatickou svíčku od manželky. Nejraději by se natáhl na pohovku a tak dva tři dny si tu zdříml.

Dlouho se nemohl od ohně odtrhnout, ale nakonec se přece jen otočil a zamířil k recepci.

Žena ho přivítala širokým úsměvem.

Odhadl, že by mohla mít něco kolem dvaceti pěti let. Byla pohledná, ale v Ethanových očích jí škodila maličko zavalitější postava. Černé vlasy měla svázané do ohonu. Zpod černé vesty jí vykukovala bílá halenka a jmenovka na prsou oznamovala, že se jmenuje „Lisa“.

Ethan se na ni dlouze zahleděl a lokty se opřel o pult. Připadalo mu, že tak působí nenuceným dojmem, a navíc se nemusel obávat, že by během hovoru ztratil rovnováhu.

„Dobrý večer,“ pozdravila ho Lisa. „Vítejte v hotelu Wayward Pines. Co pro vás můžu udělat?“

Její pozdrav mu připadal nějaký divný. Ne, slova byla v pořádku, nějak podobně asi vítají hosty ve všech hotelech po celé zemi, ale ten tón se mu vůbec nezdál. Jako by drmolila špatně naučenou roli. Jako by říkala text, s kterým se ještě nesžila.

„Máte nějaké volné pokoje?“

„Volných pokojů dnes máme dost.“

Lisa párkrát udeřila do klávesnice.

„Na jednu noc?“ zeptala se.

„Ano. Aspoň prozatím.“

Ethan se zadíval na monitor počítače – podobnou monstrózní vykopávku už dlouho neviděl. Tipoval ho tak na konec osmdesátých let. Vlastně si vůbec nevybavoval, kdy se s něčím podobným naposledy setkal.

„Můžu vám nabídnout nekuřácký pokoj v druhém poschodí s manželskou postelí. Bohužel bez možnosti ubytovat domácí mazlíčky.“

„To je v pořádku. Beru ho.“

Lisa znovu párkrát klovla do klávesnice. „Budete platit kartou?“

Ethan se usmál. „To je moc zajímavá otázka, na kterou ale není snadná odpověď.“

„Opravdu? A jak to?“

„Před pár dny jsem měl automobilovou nehodu. Z boku do mě narazilo nákladní auto, vlastně to byl kamion. Jen blok odsud. Možná jste tu nehodu dokonce viděla. Nebo aspoň nabourané auto.“

„Ne, to jsem opravdu neviděla.“

„No, jde o to, že mě právě propustili z nemocnice a prozatím jsem…, prozatím jsem jaksi nenašel svou peněženku. Vlastně postrádám taky doklady a všechny ostatní věci, které jsem měl u sebe v autě.“

„To je mi vážně moc líto.“

Zdálo se mu, jako by Lisin úsměv maličko vybledl. Rozhodně už se netvářila tak ochotně a nadšeně jako dřív.

„Takže jakým způsobem chcete za pokoj platit, pane…?“

„Burke. Ethan Burke. Právě se vám to snažím vysvětlit. Nocleh budu moct uhradit teprve zítra, až se dostanu ke svým penězům, kartě a zbytku věcí, které jsou údajně v šerifově kanceláři. Alespoň tak mi to řekli v nemocnici. Moc nechápu, co tam…“ Nedokončil a jen pokrčil rameny. „Prostě to tak je a já s tím nic nenadělám.“

„Hm. Rozumím. Ale musíte pochopit, že bez zálohy nebo aspoň čísla platební karty nesmím nikoho ubytovat. Nařízení vedení hotelu. Jde o to, že kdyby došlo k poškození pokoje – a tím neříkám, že by se to mělo týkat vás osobně – nebo kdyby vznikly nějaké jiné výdaje, neměli bychom, jak –“

„Samozřejmě chápu, co se mi snažíte říct. Vím, k čemu slouží záloha. Ale já bych vám zaplatil hned zítra ráno.“

„Kdybyste měl u sebe aspoň řidičský průkaz, pak by snad…“

„Všechny doklady mám v peněžence.“

Lisa se kousla do spodního rtu a Ethanovi bylo okamžitě jasné, co bude dál. Tohle milé a jistě hodné děvče se připravovalo na roli odměřené semetriky.

„V tom případě je mi líto pane – pane Burke –, ale bez platební karty, hotovosti nebo nějakého dokladu vám náš hotel bohužel nemůže poskytnout ubytování, i když bych vám osobně velmi ráda pomohla. Věřte mi, že kdyby to bylo jen trochu možné, určitě bych vám vyšla vstříc, ale jak jsem říkala, jde o nařízení vedení…“

Ethan se nahnul přes pult a Lisa v mžiku zmlkla.

„Dobře mě poslouchejte, Liso. Víte, proč nosím černý oblek?“

„Ne.“

„Protože jsem zvláštní agent Tajné služby Spojených států amerických.“

„Myslíte, jako že patříte k těm, co chrání prezidenta?“

„Ano, ale to je jen část naší práce. Naším hlavním a nejdůležitějším úkolem je dohlížet na to, aby nebyla jakýmkoli způsobem narušena finanční stabilita země.“

„A k nám do Wayward Pines jste přijel něco takového vyšetřovat?“

„Přesně tak. Ta nehoda se mi stala, když jsem vjížděl do města.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Městečko Pines.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.