.

Natural Causes

Copyright © James Oswald, 2012

Translation © Petra Luňáková, 2013

© Nakladatelství Jota, s. r. o., 2013

978-80-7462-455-1

.

Mým rodičům, Davidovi a Juliet.

Kéž by tu byli a mohli ten pocit sdílet

1

Neměl tu zastavovat. Není to jeho případ. Ani není ve službě. Ale detektiv inspektor Anthony McLean prostě nikdy nedokázal odolat pohledu na blikající maják, vyšetřovací vůz a lidi v uniformách, jak rozmísťují bariéry.

V téhle čtvrti vyrostl, v téhle zbohatlické části města s rodinnými rezidencemi, které obklopují obezděné zahrady. Žijí tu starousedlíci a ti vědí, jak si to svoje ochránit. Tady na ulici nikdy nenarazíte na pobudu, natož aby se tu stal vážný zločin, ale v tu chvíli blokovala vchod do honosného domu dvě policejní auta a uniformovaný strážník měl plné ruce práce s modro-bílou páskou. McLean cestou vylovil svůj služební průkaz.

„Co se tady stalo?“

„Došlo tu k vraždě, pane. To je všechno, co mi řekli.“ Konstábl pásku uvázal a pustil se do dalšího kusu. McLean se rozhlédl po široké štěrkové příjezdovce, která vedla k domu. Dodávka z laborky nacouvala do poloviny cesty, dveře měla dokořán; řada policistů pročesávala trávník, jestli nenajdou nějaké stopy. Určitě neuškodí, když se tam mrkne a zjistí, jestli jim nemůže nějak pomoct. Nakonec to tady zná. Podlezl pásku a vyrazil k domu.

Za potlučenou bílou dodávkou se ve večerním světle třpytilo uhlazené černé Bentley. Vedle něj se nepatřičně vyjímalo staré rezavé Mondeo. McLean to auto znal a až moc dobře znal i jeho majitele. Vrchní inspektor detektiv Charles Duguid zrovna není jeho oblíbený nadřízený. Jestli je to jeho případ, tak ten zavražděný musel být někdo významný. To by navíc vysvětlovalo, proč se sem přihrnulo tolik policajtů.

„Co tady do hajzlu chcete?“

McLean se otočil za známým hlasem. Duguid byl mnohem starší než on, aspoň pětapadesát, jeho kdysi zrzavé vlasy teď byly prořídlé a šedivěly, obličej měl zarudlý a vrásčitý. Bílou papírovou kombinézu měl staženou k pasu a zavázanou na uzel pod ochablým pupkem. Působil dojmem chlápka, který se vytratil na cigáro.

„Byl jsem poblíž a viděl jsem tu policejní auta.“

„A hned vás napadlo, že sem strčíte nos, co? Tak co tu vlastně pohledáváte?“

„Nechtěl jsem vám zasahovat do vyšetřování, pane. Jen mě napadlo, víte, že když jsem v téhle čtvrti vyrostl, mohl bych vám třeba píchnout.“

Duguid si slyšitelně povzdechl a teatrálně přitom svěsil ramena.

„No dobře. Když už jste tady, tak buďte aspoň užitečný. Jděte si popovídat s tím vaším kámošem patologem. Zjistěte, jaké báječné poznatky pro nás má tentokrát.“

McLean vykročil k hlavním dveřím, ale Duguid ho pevně chytil za paži.

„A koukejte mi podat hlášení, až s tím budete hotový. Ne abyste se zdejchnul, než to tu zabalíme.“

Světlo uvnitř domu bylo skoro pichlavě ostré v porovnání s měkkou tmou, která se snášela na město. McLean vstoupil do rozlehlé haly z menší, ale stejně okázalé verandy. Uvnitř vládl chaos, v němž se činili technici v bílých papírových kombinézách, snímali otisky, všechno fotografovali. Udělal sotva pár kroků, když mu unavená mladá žena podala srolovaný bílý uzel. Nepoznal ji; nová posila týmu.

„Oblečte si to, jestli tam jdete, pane.“ A rychlým gestem zapíchla palec do vzduchu směrem k otevřeným dveřím na odlehlé straně haly. „Je to tam děsně zřízené. Určitě si nechcete zničit oblek.“

„Nebo kontaminovat potenciální důkazy.“ McLean jí poděkoval a oblékl si kombinézu a igelitové návleky na boty, než se vydal ke dveřím po vyvýšené lávce, kterou vyšetřující tým položil přes vyleštěnou dřevěnou podlahu. Zevnitř se ozývaly tlumené hlasy, tak vstoupil.

Byla to pánská knihovna, zdi lemovaly knihy vázané v kůži v mahagonových policích. Mezi dvěma vysokými okny stál starožitný stůl, na kterém ležel jen diář a mobilní telefon. Po stranách krbu stála dvě kožená křesla s vysokou opěrkou, čelem k vyhaslému ohništi. Levé křeslo bylo prázdné, jenom přes opěradlo viselo pár úhledně složených svršků. McLean přešel místnost, obešel druhé křeslo a jeho pozornost okamžitě upoutala postava, která v něm seděla. Do nosu ho praštil hnilobný zápach.

Muž vypadal skoro klidně, s rukama lehce položenýma na opěradlech, nohy mírně rozkročené. Tvář měl bledou a oči strnule zíraly dopředu. Ze zavřených úst mu vytekla černá krev, která mu skapala po bradě. McLean si nejdřív myslel, že má na sobě nějaký černý sametový plášť. Pak uviděl střeva, která v lesklých modrošedých spirálách sklouzla na perský koberec na podlaze. Žádný samet, žádný plášť. Dvě postavy v bílém se hrbily vedle něj, jako by se jim nechtělo kleknout do krví nasáklého koberce.

„Kristepane.“ McLean si zakryl ústa i nos rukou, aby necítil kovový pach krve a dominantní odér lidských výkalů. Jedna z těch postav se rozhlížela kolem a McLean v ní poznal místního patologa Anguse Cadwalladera.

„Á, Tony. Taky jsi dorazil na večírek, co?“ Vstal a cosi kluzkého podával své asistentce. „Vezměte to, prosím, Tracy.“

„Barnaby Smythe.“ McLean popošel blíž.

„Nenapadlo mě, že ho budeš znát,“ řekl Cadwallader.

„Jo, jasně, znal jsem ho. Teda, ne dobře. Nikdy předtím jsem v jeho domě nebyl. Ale proboha živého, co se mu stalo?“

„Dagwood tě nezasvětil?“

McLean se rozhlédl, čekal, že mu vrchní inspektor bude dýchat na záda, a otřásl se nad Duguidovou přezdívkou. Ale kromě asistentky a zavražděného v místnosti nikdo další nebyl.

„Vlastně nebyl bez sebe nadšením, že mě tu vidí. Myslí si, že mu zas chci ukrást jeho slávu.“

„A chceš?“

„Ne. Byl jsem zrovna na cestě za babičkou. Zahlídnul jsem auta...“ Patolog se začal usmívat a McLean zmlknul.

„A jak se Esther vlastně daří? Je to lepší?“

„Ne, vůbec ne. Chystám se pak za ní. Teda pokud tady nezůstanu trčet.“

„Mno, zajímalo by mě, co by řekla na tuhle spoušť.“ Cadwallader máchl rukou v zakrvácené rukavici k ostatkům toho, co kdysi bývalo člověkem.

„To netuším. Určitě něco strašného. Vy patologové jste všichni stejní. Tak mi řekni, co se tu stalo, Angusi.“

„Z toho, co jsem zatím zjistil, je evidentní, že nebyl svázaný ani jinak spoutaný, což by naznačovalo, že už byl mrtvý, když mu tohle udělali. Ale je tu moc krve, tím pádem mu srdce ještě muselo bít, když ho otevřeli, takže byl s největší pravděpodobností nadrogovaný. To zjistíme, až dostaneme zprávu z toxikologie. Většina krve vlastně pochází z tohohle.“ Ukázal na odchlípnutý cár kůže kolem krku mrtvého muže. „A soudě podle stříkanců na nohách a na boku křesla, udělali to až po tom, co mu vyndali vnitřnosti. Řekl bych, že to vrah udělal, aby se mohl pohrabat uvnitř. Vnitřní orgány jsou nejspíš na svém místě, kromě kusu sleziny, ten chybí.“

„Má něco v ústech, pane,“ řekla asistentka, a když vstávala, její kolena vrzavě zaprotestovala. Cadwallader zavolal, ať přijde fotograf, pak se sehnul, vtlačil mrtvému prsty mezi rty a vpáčil se mu mezi čelisti. Sáhl dovnitř a vyndal ven hladký, slizký červený chuchvalec. McLean cítil, jak se mu zvedá žaludek, a snažil se nepozvracet, když patolog vytáhl orgán na světlo boží.

„Á, tady je. Výborně.“

Než se McLean z domu dostal, padla noc. Ve městě nikdy není úplná tma; hustá síť pouličních lamp prosvětlovala tenký opar nečistot pekelnou oranžovou září. Ale aspoň se vypařilo dusné srpnové horko a zanechalo za sebou jen úlevnou svěžest, což bylo po hnilobném puchu v domě příjemné. Pod nohama mu křupal štěrk a McLean zíral na oblohu a zoufale hledal hvězdy nebo jakýkoli důvod, proč by chtěl někdo vyrvat starci střeva a nakrmit ho vlastní slezinou.

„No?“ Ten tón si nemohl splést, navíc když ho doprovázel kyselý odér vyčpělého tabákového kouře. McLean se otočil a uviděl vrchního inspektora Duguida. Kombinézy se už zbavil a teď měl na sobě svůj příliš velký značkový oblek. I v pološeru viděl McLean oblýskaná místa tam, kde se látka za ty roky ohladila.

„Nejpravděpodobnější příčina smrti je vykrvácení, krk měl rozříznutý od ucha k uchu. Angus... doktor Cadwallader odhaduje čas úmrtí zhruba na pozdní odpoledne. Mezi čtvrtou a sedmou. Oběť nebyla spoutaná, takže ji určitě zdrogovali. Z toxikologického rozboru se dovíme víc.“

„To všechno vím, McLeane. Mám oči. Řekněte mi o Barnabym Smytheovi. Kdo ho mohl takhle rozpárat?“

„Já jsem Smythea zas tak dobře neznal, pane. Byl to samotář. Dnes jsem byl v jeho domě poprvé.“

„Ale jako kluk jste mu určitě kradl na zahradě jablka, co?“

McLean spolkl jízlivou odpověď. Na Duguidovo rýpání byl zvyklý, ale neviděl důvod, proč by je měl snášet teď, když se mu snaží pomoct.

„Takže co o tom chlapovi víte?“ zeptal se Duguid.

„Byl to bankovní obchodník, ale teď už musel být v důchodu. Někde jsem četl, že věnoval několik milionů na nové křídlo Národního muzea.“

Duguid si povzdechl a třel si kořen nosu. „Doufal jsem, že máte něco užitečnějšího. Nevíte něco o jeho společenském životě? O jeho přátelích, nepřátelích?“

„Bohužel nic, pane. Jak jsem říkal, už byl v důchodu, musí mu být nejmíň osmdesát. Do těchhle kruhů se moc nemíchám. Moje babička by ho znala, ale není zrovna v kondici, aby nám pomohla. Měla mrtvici, víte.“

Duguid si necitelně odrfrkl. „Tak to jste mi sakra k ničemu, že. Tak běžte, padejte odsud. Vraťte se ke svým zazobaným kamarádům a užijte si volný večer.“ Obrátil se a vyrazil k hloučku pokuřujících policistů. McLean ho s radostí nechal jít a pak si vzpomněl na inspektorovo varování, aby se nezdejchnul.

„Chcete, abych pro vás vypracoval zprávu, pane?“ zavolal Duguidovi do zad.

„Ne, to teda nechci.“ Duguid se otočil na podpatku, obličej měl zastíněný a v očích se mu leskl odraz pouličních lamp. „Tohle je moje vyšetřování, McLeane. A teď odprejskněte z mého místa činu.“

2

Všeobecná západní nemocnice páchla nemocí; onou směsicí dezinfekce, teplého vzduchu a tělesných tekutin, která vám ulpí na oblečení, pokud tu strávíte víc než deset minut. Sestry na recepci ho poznaly, usmály se a beze slova na něj kývly, ať jde dál. Jedna z nich byla Barbara a druhá Heather, ale za živého boha si nemohl zapamatovat, která je která. Jako by nikdy nebyly dostatečně dlouho od sebe, aby na to mohl přijít, a zírat jim na titěrné jmenovky na hrudi mu prostě přišlo trapné.

McLean kráčel prázdnými chodbami tak tiše, jak to jen na vrzajícím linoleu šlo. Kolem se šourali muži ve skrovných nemocničních hábitech a v pařátech zkroucených artrózou drželi pojízdné kapačky, zaneprázdněné sestry poletovaly od jednoho naléhavého případu k druhému, pobledlí mladí doktoři vypadali, jako by měli každou chvíli padnout vyčerpáním. Chodí sem tak dlouho, že už ho to dávno přestalo šokovat.

Oddělení, kam měl namířeno, se nacházelo v klidné části nemocnice, zastrčené daleko od tamního shonu. Byl to pěkný pokoj, z okna měl výhled na záliv Firth of Forth až k Fife. Vždycky mu to připadalo dost hloupé. Mnohem víc by se sem hodilo oddělení, kde se lidi zotavují po náročných operacích nebo něco takového. Místo toho tu leželi pacienti, kterým nějaký výhled nebo klid mohl být ukradený. Otevřel dveře a zaklínil je hasicím přístrojem, aby sem doléhalo trochu činorodého ruchu, a vstoupil do pološera.

Ležela tu podepřená několika polštáři a oči měla zavřené, jako by spala. Z hlavy jí vedly dráty k monitoru vedle postele, který pípal v pomalém, pravidelném rytmu. Z jediné hadičky jí do vrásčité ruky poseté skvrnami kapala čirá tekutina, tenký bílý monitor tepu měla připnutý k jednomu z chřadnoucích prstů. McLean si přisunul židli k posteli a posadil se, vzal babičku za volnou ruku a díval se jí do tváře, kdysi tak hrdé a plné života.

„Dneska jsem mluvil s Angusem. Ptal se na tebe.“ Mluvil tiše a už si nebyl jistý, že ho slyší. Její ruka byla chladná, měla pokojovou teplotu. Až na mechanický pohyb hrudníku nahoru a dolů se babička vůbec nehýbala.

„Jak dlouho už tu vlastně jsi? Nějakých osmnáct měsíců?“ Tváře jí od jeho poslední návštěvy zase o něco víc seschly a někdo jí příšerně ostříhal vlasy, takže teď její hlava vypadala ještě vyhublejší.

„Původně jsem si myslel, že se nakonec probudíš a všechno bude jako dřív. Ale teď už nevím. Co by tě asi přivedlo zpátky?“

Neodpověděla, její hlas už víc než rok a půl neslyšel. Neslyšel ji od chvíle, kdy mu jednou večer volala a říkala, že jí není dobře. Vzpomněl si na sanitku, zdravotníky, na to, jak zamykal prázdný dům. Ale nevybavoval si její tvář, když ji našel, jak sedí v bezvědomí ve svém křesle u krbu. Během těch měsíců skomírala a on jen sledoval, jak se ztrácí, až z ní zbyl jen stín té ženy, která ho od čtyř let vychovávala.

„Kdo to udělal? Ale opravdu.“ McLean se otočil, zaskočilo ho to. Ve dveřích stála sestra a zápolila s hasicím přístrojem. Vešla dovnitř, a když se rozhlédla, konečně ho uviděla.

„Pane McLeane, promiňte. Neviděla jsem vás.“

Měkký přízvuk západních ostrovů, bledý obličej a čupřina ohnivě rudých vlasů. Měla na sobě uniformu staniční sestry a McLean věděl, že její jméno určitě zná. Jane nebo Jenny nebo tak nějak. Myslel si, že zná jména skoro všech sester v nemocnici, buď z práce nebo z pravidelných návštěv na tomhle klidném oddělení. Ale jak tu teď stála a dívala se na něj, nemohl si zaboha vzpomenout.

„To je dobré,“ řekl a vstal. „Zrovna jsem byl na odchodu.“ Obrátil se od ženy v kómatu a pustil její ruku. „Zase brzy přijdu, babi. Slibuju.“

„Víte, že jste jediný, kdo sem pravidelně chodí?“ řekla sestra. McLean se rozhlédl po pokoji, povšiml si ostatních postelí a jejich tichých, nehybných obyvatel. Bylo to tak trochu hrůzostrašné. Fronta před márnicí. Trpělivě čekají, až si pro ně přijde smrt.

„Nemají žádnou rodinu?“ zeptal se a hlavou kývl směrem k ostatním pacientům.

„Samozřejmě, že mají, ale nechodí sem. Teda ze začátku vždycky jo. V některých případech i denně, tak týden nebo dva. Třeba i měsíc. Ale časem se intervaly návštěv prodlužují. Támhle pan Smith neměl návštěvu od května. Ale vy sem chodíte každý týden.“

„Ona nikoho jiného nemá.“

„Mno, ale stejně. Každý by to nedělal.“

McLean nevěděl, co na to říct. Ano, navštěvoval ji, jak jen mohl, ale nikdy se dlouho nezdržel. Na rozdíl od babičky, která byla odsouzena strávit zbytek života v tomhle tichém pekle.

„Musím jít,“ řekl a vyrazil ke dveřím. „A omlouvám se za ten hasičák.“ Zvedl ho a pověsil zpátky na hák ve zdi. „A díky.“

„Za co?“

„Že se o ni staráte. Myslím, že byste se jí líbila.“

Taxík ho vysadil na konci výjezdu. McLean chvíli stál v podvečerním chladu a díval se, jak se kouř z výfuku rozplývá v nic. Ani ne dvacet metrů od něj si po silnici sebevědomě vykračovala osamělá kočka. Najednou se zastavila, jako by si uvědomila, že ji někdo pozoruje. Rozhlížela se ze strany na stranu a ostřížím zrakem pátrala po okolí, až ho spatřila. Když potenciální hrozbu identifikovala a zhodnotila, posadila se uprostřed silnice a začala si lízat tlapku.

Opřel se o nejbližší strom, který vyrůstal mezi dlažebními kostkami, jako by tu byl konec civilizace, a sledoval ji. Ulice byla většinou klidná a v tuhle hodinu skoro tichá. Jen neslyšný hukot města v pozadí mu připomínal, že život jde dál. Zavřeštění jakéhosi zvířete v dálce kočku zarazilo. Prohlížela si McLeana, jestli ten zvuk vydal on, pak odběhla a lehkým skokem zmizela za zdí nejbližší zahrady.

McLean se obrátil k příjezdové cestě a před očima měl babiččin velký, ale prázdný dům, s okny potemnělými jako obličej staré paní, který se v kómatu scvrkával. Oči pevně zavřené před nekonečnou nocí. Chodit do nemocnice byla povinnost, kterou podstoupil dobrovolně, ale chodit sem, to byla spíš nutnost. Dům, ve kterém vyrostl, byl dávno pryč, jeho duch se z něj vylouhoval, stejně jako se vyluhuje z babičky, dokud nezbude nic než zkamenělé kosti a zkyslé vzpomínky. Napůl si přál, aby se kočka vrátila, v tu chvíli by uvítal jakoukoli společnost. Ale věděl, že je to jen rozptýlení. Přišel sem, protože tu má práci, tak by se do ní měl pustit.

Letáky za uplynulý týden zaneřádily celou halu. McLean je posbíral a vzal je s sebou do knihovny. Většinu nábytku zakrývaly bílé potahy, které jen umocňovaly nadpřirozenou atmosféru domu, ale babiččin stůl byl pořád čistý. Zkontroloval záznamník a vymazal telemarketingové vzkazy, aniž by se namáhal si je poslechnout. Nejspíš by měl záznamník vypnout, jenže jeden nikdy neví, jestli se třeba neozve nějaký starý rodinný přítel. Letáky putovaly do koše, který bude brzy potřeba vynést. V poště byly dva účty, ty nesmí zapomenout předat babiččiným právním zástupcům, kteří mají její záležitosti na starosti. Ještě obchůzka a může jít domů. Snad se trochu vyspí.

McLean se nikdy nebál tmy. Možná proto, že příšery přišly, když mu byly čtyři, a vzaly mu rodiče. To nejhorší už se mu stalo a on to přežil. Potom už se ve tmě neměl čeho bát. Dům byl rozlehlý, mnohem větší, než jedna stará paní potřebuje. Většina sousedních domů byla rozdělena aspoň na dva byty, ale tenhle pořád odolával. Byl obklopen obezděnou zahradou. Čert ví, jakou má hodnotu; to je další věc, kterou se bude muset zaobírat, až se čas naplní. Pokud ovšem babička neodkáže všechno nějakému kočičímu útulku. Ani by ho to nepřekvapilo, to by jí bylo podobné.

Zastavil se a zvedl ruku k vypínači, aby zhasl. Uvědomil si, že je to poprvé, kdy myslí na to, co bude, až babička umře. Na možnost, že umře. Samozřejmě, že byla vždycky všudypřítomná, číhala vzadu v jeho hlavě, ale ty dlouhé měsíce, kdy za ní chodil do nemocnice, věřil tomu, že se její stav nakonec zlepší. Dneska se z nějakého důvodu smířil s tím, že se to nestane. Bylo to smutné, ale zároveň pocítil zvláštní úlevu.

A pak si uvědomil, kde je.

Babiččina ložnice nebyla tou největší místností v domě, ale i tak byla nejspíš větší než celý McLeanův byt v Newingtonu. Vešel dovnitř a rukou pohladil postel, která byla stále zastlaná povlečením, v němž spala tu noc předtím, než dostala mrtvici. Otevřel skříně, kde bylo uloženo oblečení, které si už na sebe nikdy nevezme, potom přešel místnost až k japonskému hedvábnému župánku přehozenému přes židli před toaletním stolkem. V kartáči zůstalo několik jejích vlasů; dlouhá bílá vlákna, která se třpytila v drsné žlutobílé záři světel odražených ve starožitném zrcadle. Na stříbrném tácku tu stály vyrovnané flakonky s parfémy a na druhé straně pár fotografií v ozdobných rámečcích. Tohle byl babiččin soukromý prostor. Kdysi tu už byl, když tudy jako kluk proběhl do koupelny pro kostku mýdla, ale nikdy se nezdržel, nikdy se tady moc nerozhlížel. Cítil se tu trochu nesvůj, ale zároveň ho to místo fascinovalo.

Toaletní stolek byl středobodem místnosti. Tady se babička upravovala, když šla ven. McLeana potěšilo, když na jedné z fotografií uviděl sám sebe. Pamatoval si na ten den, právě absolvoval Tulliallan. Tehdy měl snad nejnažehlenější uniformu v životě. Policejní konstábl McLean, talent od přírody, ale stejně musel projít tím, čím prošli všichni ostatní policajti.

Na druhé fotce byli jeho rodiče, když se brali. Díval se na obě fotky a bylo jasné, že podobu zdědil hlavně po otci. Na fotkách museli být asi tak ve stejném věku, a že nejsou bratři, prozrazovala hlavně kvalita filmu. McLean si fotku chvíli prohlížel. Sotva ty lidi znal a teď už si na ně skoro nevzpomněl.

Po pokoji byly rozesety další fotografie, některé na zdech, jiné v rámečcích na nízkém širokém prádelníku, obsahujícím bezpochyby spodní prádlo. Na některých fotkách byl jeho dědeček, vážný starý džentlmen, jehož portrét visel dole v jídelně nad krbem a předsedal tak v čele stolu. Fotografie zachycovaly v černobílých skocích jeho život od mládí až k podzimu života. Na ostatních fotkách byl jeho otec a pak i jeho matka, když mu vstoupila do života. Na několika byla i McLeanova babička jako oslnivě krásná mladá žena, oblečená podle nejnovější módy třicátých let. Na poslední z nich byla v doprovodu dvou rozesmátých džentlmenů, taktéž v dobovém oblečení, v pozadí bylo vidět sloupy Národního památníku v Canton Hill. McLean si tuhle fotografii dlouho prohlížel, než si uvědomil, co ho tak dráždí. Po babiččině levici byl jeho dědeček William McLean, evidentně tentýž muž jako na mnoha dalších fotkách. Ale ten chlap napravo s jednou paží ovinutou kolem jejího pasu, který se do objektivu usmívá, jako by byl ředitel zeměkoule, vypadal jako věrná kopie novomanžela a čerstvého absolventa policejní akademie.

3

„Co konkrétně se ztratilo, pane Douglasi?“

McLean se snažil usadit do nepohodlné pohovky, v poduškách byly knoflíky tvrdé jako kamení. Nakonec to vzdal a rozhlížel se po pokoji, zatímco detektiv seržant Bob Laird, pro přátele Bručoun Bob, si vedle něj čmáral do notesu podrobné poznámky.

Až na nepohodlnou pohovku to byla dobře zařízená místnost. Jednu stěnu zabíral krb, zbytek pokrývala sbírka olejomaleb. Další dvě pohovky tvořily půlkruh kolem ohniště a celý pokoj v parném létě zdobila vazba ze suchých květin. Převažoval tu mahagon, vůně leštidla se mísila se slabým kočičím zápachem. Všechno tu bylo staré, ale cenné, dokonce i muž sedící naproti.

„Nic tu nevzali.“ Eric Douglas si nervózně posunul černé obroučky na nose. „Šli rovnou do sejfu. Skoro jako by přesně věděli, kde je.“

„Mohl byste nás tam vzít, pane?“ McLean radši vstal, než mu docela zdřevění nohy. Při prohlídce sejfu by mohl přijít k užitečným informacím, ale hlavně se potřeboval protáhnout. Douglas je vedl domem do malé pracovny, která vypadala, jako by se jí prohnalo tornádo. Na širokém starožitném stole byly nahromaděné knihy, které vytáhli z dubových polic, aby odhalili dveře sejfu. Byly otevřené dokořán.

„Takhle jsem to tu našel.“ Douglas stál ve dveřích, jako by doufal, že když tam nevstoupí, všechno se třeba vrátí k normálu. McLean se protáhl kolem něj a razil si opatrně cestu za stůl. Šedobílý prášek na policích a kolem rámu jediného velikého okna prozrazoval, že už tu byla specialistka na otisky. Ještě se činí někde po domě, oprašuje zárubně dveří a okenní římsy. Pro jistotu zalovil v kapse saka, vyndal gumové rukavice a navlékl si je, než se natáhl po kupičce papírů, které zůstaly ležet v sejfu na podlaze.

„Vzali šperky, akciové certifikáty tu nechali. Stejně jsou bezcenné. Dneska je všechno elektronické.“

„Jak se dostali dovnitř?“ McLean vrátil papíry na místo a pozornost zaměřil na okno. Nátěr byl neporušený, nikde ani známky, že by okno za posledních deset let někdo otevřel, natož v posledních čtyřiadvaceti hodinách.

„Všechny dveře byly zamčené, když jsem se vrátil z pohřbu. A alarm byl pořád zapnutý. Nemám ponětí, jak se někdo mohl dostat dovnitř.“

„Z pohřbu?“

„Matka.“ Tváří pana Douglase se mihl pochmurný stín. „Zemřela minulý týden.“

McLean si v duchu nadával, že se nedíval líp. Pan Douglas měl na sobě tmavý oblek, bílou košili a černou kravatu. A celý dům působil prázdně; měl takovou tu neurčitou atmosféru místa, kde někdo nedávno umřel. Měl o jeho ztrátě vědět, než sem vtrhnul a začal se vyptávat. V duchu si přehrál jejich setkání od začátku a snažil se vzpomenout, jestli neřekl něco bezohledného.

„To je mi líto, pane Douglasi. Řekněte mi, byl ten pohřeb ohlášený?“

„Nejsem si jistý, jak to myslíte. Dal jsem oznámení do novin, kdy, kde, takové ty... Aha.“

„Bohužel jsou hnusáci, kteří vašeho neštěstí dokážou využít, pane. Ten, kdo to udělal, nejspíš bedlivě sleduje tisk. Můžete mi ukázat alarm?“

Opustili pracovnu a znovu přešli halu. Pan Douglas otevřel dveře zastrčené pod širokým schodištěm, za nimi vedlo několik kamenných schodů do sklepa. Přímo ve dveřích zeleně blikal ovládací panel. McLean ho chvíli zkoumal a poznamenal si jméno servisní společnosti. Penstemmin Alarms, uznávaná firma, důmyslné systémy.

„Umíte to správně nastavit?“

„Nejsem blázen, inspektore. V tomhle domě je spousta cenností. Některé obrazy mají cenu šestimístných cifer, ale pro mě je jejich hodnota nevyčíslitelná. Alarm jsem sám nastavil, než jsem se vydal do Mortonhall.“

„Nezlobte se, pane, jen jsem se chtěl ujistit.“ McLean si zastrčil zápisník do kapsy. Mladá laborantka právě scházela ze schodů. Zahlédl ji, ale ona jen potřásla hlavou, prošla halou a byla venku.

„Nechceme vás zdržovat, ale kdybyste nám mohl poskytnout podrobný popis ukradených věcí, dost by to pomohlo.“

„Moje pojišťovna dostala kompletní seznam. Zařídím, aby vám poslali kopii.“

Venku McLean došel laborantku, právě když se snažila vymanit z kombinézy. Vybavení hodila do kufru svého auta. Byla to ta nová holka, kterou viděl u zavražděného Smythea; díky bledé pleti a nezkrotné kštici černých vlasů dost hezká. Oči měla podmalované nějakou tužkou; buď tak, nebo byla na pořádném flámu.

„Něco jste našla?“

„Ne, v pracovně nic. Je to tam čisté jako dětská dušička. Ve zbytku domu je spousta otisků, ale nic neobvyklého. Nejspíš budou většinou majitelky. Musím si nechat udělat referenční otisky.“

McLean zaklel. „Dneska ráno měla kremaci.“

„Mno, stejně toho moc dělat nemůžeme. Nejsou tu známky násilného vniknutí, v místnosti se sejfem nejsou žádné otisky ani jiné stopy.“

„Udělejte, co bude ve vašich silách, jo?“ McLean jí místo poděkování pokývl a díval se, jak odjíždí. Obrátil se zpátky ke služebnímu autu, kterým ráno přijel Bručoun Bob, když mu přidělili tenhle případ. Byl to jeho první pořádný případ od chvíle, co z něj udělali inspektora. Vlastně to nebylo nic moc, vloupačka, kterou bude těžké rozlousknout, pokud nebudou mít kliku. Proč to nemohl udělat jen nějaký feťák, co přišel ukrást video, aby měl prachy na další dávku? Něco takového by samozřejmě nechali nějakému seržantovi. Pan Douglas musel být vlivná osoba, když k takovému bezvýznamnému případu poslali inspektora, byť nováčka.

„Co chcete teď dělat, pane?“ Bručoun Bob se z místa řidiče díval, jak se McLean souká do auta.

„Jedem na stanici. Zkusíme dát naše poznámky do kupy a podíváme se, jestli nemáme něco podobného v nevyřešených případech.“

Usadil se na sedadlo spolujezdce a sledoval, jak cestou rušnými ulicemi letí město kolem. Byli pryč jen pět minut, když se ozvala Bobova vysílačka. McLean ji zvedl a chvíli si hrál s tlačítky, v kterých se nevyznal, dokud se mu nepodařilo volání přijmout.

„McLean.“

„Á, inspektore. Snažil jsem se vám dovolat na mobil, ale vypadá to, že ho nemáte zapnutý.“ McLean poznal hlas Peta, seržanta ve službě. Vytáhl telefon z kapsy a snažil se ho nastartovat. Když ráno odcházel z domu, byl plně nabitý, ale teď, jen po pár hodinách, byl mrtvý jako stará paní Douglasová.

„Promiň, Pete. Vybila se baterka. A co pro tebe vlastně můžu udělat?“

„Mám pro vás případ, teda jestli nemáte moc práce. Šéfka říkala, že je pro vás jako dělaný.“

McLean si povzdechl a pomyslel si, jaký přestupek asi bude řešit teď.

„Tak povídej, Pete. Chceme detaily.“

„Jde o rezidenci Farquhar, pane. V Sighthillu. Volal nějaký stavař, že tam našli mrtvolu.“

4

McLean se díval z auta na průmyslový komplex; tovární výpusti, obchody a špinavá skladiště až k věžím, které se horní polovinou vznášely nad oparem šedohnědého smogu. Sighthill byla jedna z těch částí města, které se do turistických brožur nedostanou, předměstské sociální byty se rozlézají až k obchvatu na Kilmarnock Road, s impozantní dominantou masivní budovy Stevenson College.

„Víme o tom něco dalšího, pane? Říkal jste, že se našlo tělo.“

McLean si pořád nemohl zvyknout, že mu Bručoun Bob říká „pane“. Detektiv seržant byl o patnáct služebních let starší než on a není to tak dávno, co ještě měli stejnou šarži. Ale jakmile McLeana povýšili na inspektora, Bručoun Bob mu přestal říkat „Tony“ a přešel k oslovení „pane“. Technicky vzato to bylo v pořádku, ale stejně mu to připadalo divné.

„Podrobnosti sám neznám. Jen to, že se na staveništi našlo tělo. Vrchní komisařka si evidentně myslí, že je to případ přesně pro mě. Ale nejsem si jistý, jestli to myslela jako kompliment.“

Bručoun Bob chvíli mlčel a řídil vůz matoucí spletí postranních uliček lemovaných uniformními šedými dvojdomky. Sem tam označovala nějaká ta osobní příkrasa – třeba jiná barva dveří nebo moderní střešní osvětlení – domky, které nevlastnilo město. Nakonec zabočili na úzkou cestu, kde jim výhled do malých zahrádek z obou stran blokovaly hrubě omítnuté zdi. Na okraji hnízda městských domů se jako pěst na oko vyjímala kdysi velkolepá železná brána se zdobením, zarostlá břečťanem, který v nebezpečném úhlu visel ze dvou popraskaných kamenných pilířů. Na cedulce přibité po levé straně stálo: „Další prestižní zástavba od McAllister Homes“.

Dům za branou byl postaven ve skotském panském stylu, měl čtyři patra, úzká okna a zpoza rohu vyčnívala věžička. Jednu stěnu pokrývalo lešení a zbytek toho, co kdysi bývala zahrada, byl teď plný aut stavařů, kontejnerů, mobilních buněk a dalších pozůstatků po řemeslnících. U hlavních dveří čekala dvě policejní auta, u nichž hlídkovala jediná policistka. Když jí McLean ukázal služební průkaz, nasadila unavený úsměv a pak ho zavedla do tmavé vstupní haly. Oproti venkovnímu žáru tu byla dost zima, takže mu hned naskočila husí kůže a bezděky ho zamrazilo v zádech.

Policistka to zaregistrovala. „Jo, takové to tady je. Prostě děsivé.“

„Kdo našel tělo?“

„Co? Aha.“ Vytáhla zápisník. „Volal pan McAllister osobně. Podle všeho tu včera pozdě večer makal předák Donal Murdo z Bonnyriggu, uklízel něco ve sklepě. A pěkně se vyděsil, když... víte co.“

„Včera večer?“ McLean se zastavil tak nečekaně, že do něj Bručoun Bob málem narazil. „Kdy to nahlásil?“

„Asi v šest.“

„A tělo je pořád tam?“

„Jo, mno, laboratoř tam zrovna finišuje. Včera večer toho měli moc a nikdo to nepovažoval za prioritní.“

„Jak to, že mrtvola není prioritní?“

Policistka na něj vrhla nasupený pohled.

„Koroner stanovil smrt včera v sedm patnáct. Místo činu jsme zajistili a od té doby tu hlídkuju. Není to moje chyba, že půlka laboratoře včera někde nasávala, a taky si myslím, že se tu někdo z CID mohl objevit mnohem dřív. Znám lepší místa, kde strávit noc.“ Vykročila dolů po schodech do sklepa. McLean byl jejím výbuchem tak zaskočen, že se nezmohl na slovo a prostě šel za ní.

Pod schody ho uvítal čilý pracovní ruch. Po zaprášené podlaze se plazily tlusté kabely k několika silným obloukovým světlům; byly tu otevřené zářivé hliníkové bedny a jejich obsah se povaloval všude kolem; prostředkem hlavní chodby vedla přenosná lávka, ale nikdo ji zrovna nevyužíval. Polovina techniků měla plné ruce práce s odklízením věcí. Jen jediný člověk zaznamenal jejich příchod.

„Tony. Co jsi provedl, že jsi Jayne McIntyreovou nasral hned z kraje své nové kariéry?“

McLean se prodíral prachem a náčiním na druhý konec sklepa. Angus Cadwallader stál u velkého otvoru vysekaného do zdi a zpoza něj přicházela záře z velkého světlometu. Patolog vypadal očividně nesvůj, ani stopy po jeho typickém veselí a cynismu.

„Nasral?“ McLean se sehnul a podíval se do díry. „Co pro mě máš tentokrát, Angusi?“

Na druhé straně byla kruhová místnost s hladkými bílými stěnami. Blízko u středu stály čtyři sklopené lampy namířené dovnitř, jako kdyby předmětem jejich zájmu byla nějaká jevištní hvězda. Jenomže tahle roztažená, vysušená a znásilněná věc by si sotva vysloužila potlesk.

„Není to pěkný pohled, že.“ Cadwallader z obleku vyndal latexové rukavice a podal je McLeanovi. „Tak se podíváme zblízka.“

Vlezli dovnitř úzkým otvorem vysekaným do zdiva a McLean hned pocítil, jak teplota ještě klesla. Lomoz techniků se vytratil, jako kdyby za nimi zavřel dveře. Ohlédl se a najednou cítil nutkání z tajné místnosti odejít; nebyl to ani tak strach jako tlak v hlavě, co ho nutilo utéct. S velkou námahou ho setřásl a obrátil svou pozornost k tělu.

Musela být mladá. Netušil, jak to ví, ale něco na její drobné postavě mu říkalo, že jí vzali život, než pořádně začala žít. Paže měla roztažené jako v parodii na ukřižování, dlaně měla probité černými hřebíky, které byly ohnuté, aby se nemohla utrhnout. Čas jí vysušil kůži na hadr, ruce se změnily v pařáty a obličej v grimasu absolutního utrpení. Jednoduché bavlněné šaty s květinovým potiskem měla vyhrnuté přes prsa. McLean si mimochodem všiml, že vypadají staromódně, ale taková drobnost se brzy na pozadí toho všeho vytratila.

Břicho měla rozpárané úhledným řezem od rozkroku až k prsům, kůže a svaly se jí oloupaly jako zetlelá květina. Bílá žebra se prodírala vyschlou tmavou tkání ven, ale z vnitřních orgánů nezůstalo nic. Nohy měla doširoka roztažené, kyčle vykloubené, takže se koleny skoro dotýkala země. Kůže se jí na vyschlých svalech smrštila a byla jí vidět každá kost v těle, až k vychrtlým chodidlům, která měla stejně jako ruce přibitá k podlaze.

„Ježíši Kriste. Kdo mohl něco takového udělat?“ McLean se zhoupl na patách a uhnul očima do světel a jednotvárných zdí kolem. Pak se zahleděl přímo do zářícího oblouku, jako kdyby mu zírání do záře mohlo z mysli vymazat to, co tu právě viděl.

„Možná příhodnější otázka je, kdy se to stalo.“ Cadwallader si dřepl vedle těla, vyndal luxusní plnicí pero a použil je jako ukazovátko. „Jak vidíš, něco zabránilo rozkladu, takže došlo k přirozené mumifikaci. Vnitřní orgány odstranili, nejspíš měly další využití. Až se vrátím do márnice, musím udělat pár testů, ale k vraždě došlo nejmíň před padesáti lety.“

McLean vstal, nepatrně se třásl zimou. Chtěl uhnout očima, ale pořád ho to přitahovalo k tělu u jeho nohou. Skoro cítil její agonii a hrůzu. Určitě byla naživu, přinejmenším když mučení začalo. Tím si byl jistý.

„Radši sem pošlete tým, ať ji odnesou,“ řekl. „Nevím, jestli technici dostanou něco užitečného z podlahy pod ní, ale za pokus to stojí.“

Cadwallader přikývl, obešel cihlovou suť, která se vysypala, když tu dělník prorazil první díru, a opustil místnost. McLean osaměl s mrtvou dívkou a snažil se představit si, jak to tu asi vypadalo, když umřela. Na stěnách byl hladký bílý štuk; strop tvořila pěkně vybílená zděná klenba, jejíž nejvyšší bod byl přímo nad mrtvolou. Čekal by, že v kapli za zazděnými dveřmi najde nějaký oltář, ale v místnosti nebyla vůbec žádná výzdoba.

Oblouková světla vrhala na tmavou dřevěnou podlahu zvláštní stíny, až se zdálo, že se skoro vlní, jak tam McLean stál a čekal, až se někdo vrátí. Ty tvary mu připadaly hypnotické, glyfy se kroutily v pravidelném intervalu v širokém kruhu asi metr ode zdi. Potřásl hlavou, aby se té iluze zbavil, a poodešel ze středu záře světel, ale okamžitě se zastavil. Jeho vlastní stín se pohnul a klouzal po podlaze ve čtyřech různých stínech. Ale vzory pod ním na podlaze zůstaly celistvé.

Sehnul se a podíval se na dřevěné desky zblízka. Byly dohladka vyleštěné a zaprášené jen nepatrně, jako kdyby místnost byla hermeticky uzavřená, dokud neprobourali zeď. Světlo z obloukových lamp bylo matoucí, takže vyndal z kapsy malou baterku a otočením ji rozsvítil. Namířil přímo na vzory na podlaze. Byly tmavé, na dřevě skoro neviditelné. Linie se zdobnými kličkami se rozšiřovaly a zase zužovaly a proplétaly se do složitého víru. Okraj kruhu, který byl do podlahy vyrytý, se rozbíhal do obou směrů. Obešel ho proti směru hodinových ručiček a všiml si dalších pěti spletitých znaků ve stejné vzdálenosti od sebe. Linie mezi prvním a posledním byla elegantně přetnutá spadlým zdivem ze zazděného vchodu.

McLean vylovil zápisník a snažil se znaky zhruba načrtnout, při tom si všímal jejich postavení vůči mrtvole. Dokonale se napojovaly na její roztažené ruce i nohy, hlavu a středový bod mezi nohama.

„Můžeme tělo odnést, pane?“

Málem vyletěl z kůže, otočil se a v díře uviděl Bručouna Boba.

„Kde je fotograf? Můžete mi ho sem hned poslat?“

Bob se obrátil a zavolal něco, co McLean skoro neslyšel. Za chvilku do místnosti strčil obličej malý muž. McLean ho neznal; další nováček v týmu.

„Zdravím. Vyfotil jste tělo?“

„Jo.“ Přízvuk z Glasgow, trochu krátký a netrpělivý. No jistě, taky se mu tady nechtělo být.

„Vzal jste i tyhle znaky na podlaze?“ Ukázal na nejbližší z nich, ale na otázku mu odpověděl fotografův zmatený výraz.

„Tady, podívejte.“ Kývl směrem do místnosti a ukázal na podlahu svou baterkou. Na zlomek vteřiny cosi zahlédl, ale bylo to hned pryč.

„Nic nevidím.“ Mladík si dřepl, aby se podíval zblízka. Byl silně cítit mýdlem a McLean si uvědomil, že je to první věc, co cítí od chvíle, kdy sem vlezl.

„Můžete tu podlahu i přesto vyfotit? Tady všude kolem těla. Asi až takhle daleko ode zdi. Detail.“

Fotograf přikývl, nervózně pohlédl na tichou postavu uprostřed místnosti a pak se dal do práce. Blesk fotoaparátu cvakal a vrněl, když se dobíjel, a místnost naplňovaly malé výbuchy záblesků. McLean se narovnal a zaměřil teď svou pozornost na zeď. Skrz tenkou ochrannou vrstvu latexových rukavic se dotkl studeného štuku, pak otočil ruku a zaklepal klouby na povrch. Znělo to, jako když zaklepete na kámen. Posunul se o kousek dál a zaklepal znova. Stejný zvuk. Ohlédl se přes rameno a šel dál, dokud nebyl v jedné přímce s hlavou dívky. Tentokrát na zaklepání odpověděl dutý zvuk.

Zaklepal znova a v matoucím světle blesku a stínů, které vrhaly obloukové lampy, se zdálo, jako by se zeď pod tlakem prohnula. Znova otočil ruku a jemně zatlačil. Cítil, jak stěna pod prsty povolila. A pak se se zapraskáním, jako když se lámou jemné kosti, vylomil ze zdi panel, asi třicet centimetrů široký a patnáct centimetrů vysoký, a spadl na zem. Ukrýval výklenek, uvnitř kterého se cosi mokře lesklo.

McLean znovu vyndal baterku, otočil jí a namířil kužel světla do výklenku. Na složeném kousku pergamenu ležel tenký stříbrný kroužek a za ním, zavřené ve skleněné láhvi jako exemplář v učebně biologie, bylo lidské srdce.

5

„Tohle je to nejlepší, co máme?“

Bručoun Bob pochodoval podél zdi kumbálu na košťata, což bylo to jediné, co dokázali sehnat jako vyšetřovací místnost, a celou dobu lamentoval. McLean stál mlčky uprostřed. Aspoň tu bylo okno, i když z něj byl výhled jen na zbytek budovy ze zadní strany. Na protilehlé stěně visela bílá tabule, pořád počmáraná od předchozího případu, dávno zapomenutá jména byla nejdřív zakroužkovaná a potom přeškrtnutá. Ten, kdo to psal, si odnesl fixy i stěrku. Byly tu dva stolky, jeden zastrčený pod oknem, druhý stál uprostřed místnosti, ale po židlích ani stopy.

„Docela se mi to líbí.“ McLean šoupal nohou po špinavém koberci a opíral se přitom o jediný radiátor. Valilo se z něj horko, i když venku do ulic pražilo slunce. Chtěl otočit termostat na nulu, ale chatrný plastový kryt se mu rozlomil v dlani. „Taky s tím mohli něco udělat.“

Vyrušilo je zaklepání na dveře. McLean otevřel, za nimi stál mladík, který jedním kolenem podpíral balancující horu krabic a přitom se snažil dosáhnout na kliku. Měl na sobě nový oblek a boty vyleštěné jako zrcadla. Čerstvě oholenou tvář měl růžovou a kulatou jako měsíc v úplňku a nakrátko střižený zrzavý ježek se mu na hlavě vlnil v mladistvém strništi.

„Inspektor McLean? Pane?“

McLean přikývl a natáhl se po vrchní krabici, než se stačila vysypat na podlahu.

„Detektiv konstábl MacBride,“ řekl mladík. „Vrchní komisařka McIntyreová mě poslala, abych vám pomohl s vyšetřováním, pane.“

„S jakým vyšetřováním?“

„Mno... to neřekla. Jen že prý potřebujete píchnout.“

„Tak tu nestůjte ve dveřích, ať nám neutíká teplo.“ McLean složil krabici na stůl, který byl po ruce, a MacBride vešel. Položil další krabici hned vedle a rozhlédl se po místnosti.

„Nejsou tu židle,“ řekl.

„Zdá se, že nám Její veličenstvo poslalo detektiva s ostřížím zrakem, pane,“ řekl Bručoun Bob. „Tomu nic neunikne.“

„Seržanta Lairda si nevšímejte. Jen vám závidí, že jste mnohem mladší než on.“

„Eee... jasně.“ MacBride byl v rozpacích.

„Máte křestní jméno, detektive konstáble MacBride?“

„Jo... Stuart, pane.“

„Takže Stuarte, vítejte na palubě.“

Mladík se podíval z McLeana na Bručouna Boba a zase zpátky. Pusu měl trochu pootevřenou.

„Mno, tak tu nestůj, jak kdybys měl naděláno v kalhotách. Radši nám jdi najít nějaké židle, chlapečku.“ Bručoun Bob vystrčil konstábla z místnosti, zabouchl za ním dveře a rozesmál se na celé kolo.

„Nebuď na něj tak tvrdý, Bobe. Stejně nám to ve vyšetřování obou případů nijak nepomůže. A je dobrý. Aspoň by měl být. První z ročníku, kdo to dotáhl na detektiva.“ McLean otevřel jednu z krabic, vyndal pořádný stoh spisů a položil je na stůl: nevyřešená vloupání za víc než pět let. Povzdechl si. To poslední, na co měl náladu, bylo přehrabovat se v nekonečných hlášeních o ukradených věcech, které už nikdo nikdy neuvidí. Podíval se na zápěstí a uvědomil si, že si ráno zapomněl natáhnout hodinky. Sundal je a začal otáčet drobnou mosaznou korunkou.

„Kolik je hodin, Bobe?“

„Půl třetí,“ odpověděl Bručoun Bob. „Víte, teď se dělají supermoderní hodinky na baterii. Nemusí se natahovat. Možná byste si měl takové pořídit.“

„Mám je po tátovi.“ McLean si utáhl řemínek kolem zápěstí a zkontroloval, jestli má v kapse mobil. Byl tam, ale vypnutý. „Předpokládám, že se ti asi nechce vyrazit do městské márnice?“

Bručoun Bob zavrtěl hlavou. McLean věděl, jak je na tom starý seržant s mrtvolami.

„Mno, nevadí. Můžete se tady s mladým konstáblem MacBridem vrhnout na ta hlášení. Podívejte se, jestli nenajdete nějaký vzorec, který desítky detektivů před vámi mohly přehlídnout. Já zatím půjdu zjistit něco o tom mumifikovaném těle.“

Odpolední vzduch byl teplý a těžký, když kráčel z kopce směrem ke Cowgate. Propocená košile se mu lepila na záda a McLean toužil po chladivém vánku. Normálně tu člověk mohl počítat s větrem, díky kterému je život snesitelnější, ale ve městě se už několik dní nepohnul ani lísteček. Dole v kaňonu ulice, kterou po obou stranách zastiňovaly vysoké budovy, bylo horko nehybné a mdlé. Jakmile otevřel dveře městské márnice a vstoupil do klimatizovaného chladu, pocítil úlevu.

Angus Cadwallader už byl nachystaný a čekal, když McLean přišel na pitevnu. Změřil si detektiva pohledem.

„Je tam vedro?“

McLean přikývl. „Jako v peci. Všechno připraveno?“

„Co? Aha. Jasně.“ Cadwallader se otočil a zavolal na svou asistentku. „Tracy, můžete?“

Vzadu za přeplněným pultem vykoukla malá, kulatá, veselá mladá žena, odsunula svou židli a vstala. Měla na sobě zelený lékařský oděv a cestou k pitevnímu stolu si natahovala latexové rukavice. Přes stůl byla přehozená bílá pokrývka, pod níž se uprostřed vzdouvalo tělo mrtvoly, připravené vydat svá tajemství.

„Fajn, takže se do toho pustíme.“ Cadwallader sáhnul do kapsy a vytáhl malou nádobku. McLean ten preparát znal, byla to směs pleťového krému a kafru, která přehluší pach rozkládajícího se těla. Patolog se podíval na přípravek, pak na McLeana, zavětřil a nádobku strčil zpátky do kapsy.

„Myslím, že dneska to nebudeme potřebovat.“

McLean byl za svou kariéru u řady pitev. Nikdy si na to nezvykl, ale už mu z nich nebylo tak zle jako dřív. Ze všech těch obětí vraždy, nešťastných náhod a lidí, kteří měli prostě smůlu, byla tahle mumifikovaná dívka asi ta nejpodivnější. Pro začátek už byla otevřená, ale Cadwallader stejně zkoumal každý centimetr její drobné postavy a svoje poznatky mumlal do mikrofonu, který měl zavěšený nad stolem. Když byl konečně spokojený, že na kůži už nejsou další stopy související s příčinou smrti, došlo na to, co McLean nesnášel ze všeho nejvíc. Pronikavé skučení pilky na kosti vždycky cítil v každém zubním nervu, podobně jako když někdo nehty přejíždí po školní tabuli. Trvalo to hrozně dlouho a končilo to příšerným zvukem, kdy lebka praskne jako vařené vejce.

„Zajímavé. Zdá se, že jí vyndali mozek. Tady, Tony. Podívej.“

McLean se vzmužil a obešel stůl. Když viděl dívčinu hlavu otevřenou, připadala mu ještě menší, mladší. Dutina uvnitř lebky byla temná, potřísněná zaschlou krví a úlomky kostí od pilky, ale úplně prázdná.

„Nemohl shnít?“

„Ne, to určitě ne. Vzhledem k tomu, v jakém stavu je zbytek těla. Čekal bych, že se trochu scvrkne, ale vyndali ho. Pravděpodobně nosem; takhle to dělávali ve starověku Egypťané.“

„A kam se poděl?“

„Mno, máme tyhle vzorky, ale nic z toho na mozek nevypadá.“ Cadwallader ukázal na vozík z nerez oceli, na kterém stály čtyři nádoby. McLean poznal srdce, které viděl už předchozí den, ale netroufl si hádat ostatní orgány. Další dvě nádoby byly postaveny do bílých plastových obalů, aby jejich vypreparovaný obsah nevytekl popraskaným sklem. Všechno našli v ukrytých výklencích, symetricky naaranžované kolem těla mrtvé dívky. V každém z výklenků objevili i další předměty, ale scházel ještě jeden díl skládačky.

„A co tyhle rozbité?“ McLean zíral na jakési hnědavošedé bláto uvnitř jedné z nádob. „To by mohl být mozek, ne?“

„Těžko říct, vzhledem k jejich stavu. Ale troufám si hádat, že to byla její ledvina a jedna plíce. Ještě udělám testy, abych to ověřil. Ať to bylo cokoli, na mozek má tahle nádoba špatnou velikost. To bys měl vědět, Tony. Už jsem ti toho ukázal dost. A kromě toho, kdyby jí ho vyndali nosem, byl by úplně na kaši. Takže strkat ho do sklenice by nemělo smysl.“

„To je pravda. Kdy myslíš, že umřela?“

„Tak to je těžká otázka. V první řadě nemělo vůbec dojít k mumifikaci; ve městě je moc velká vlhkost, i v zazděném sklepě. Dávno se měla rozložit. Nebo ji aspoň měly sežrat krysy. Ale je perfektně zachovalá a ať se propadnu, jestli nenajdu stopy po příslušných chemikáliích. Tracy může udělat pár dalších testů a odešleme vzorky na radiokarbonový rozbor, s tím bychom mohli mít štěstí. Jinak soudě podle jejích šatů, řekl bych, že je to aspoň padesát šedesát let.“

McLean vzal do ruky látku, která ležela na vozíku vedle nádob s orgány, a podržel ji na světle. Dolní polovina byla umazaná tmavými skvrnami a jemná krajka okolo krku a rukávů se roztřepila v pavučinku. Byly krátké, spíš koktejlky než šaty na každodenní nošení. Vybledlý květinový vzor vypadal lacině; obrátil je a spatřil pár úhledně ručně zašitých míst kolem lemu. Žádný štítek od výrobce. Byly to šaty, jakými se chudá holka snaží udělat dojem. Ale když se znova podíval na její pokroucené, znesvěcené tělo, moc dobře si uvědomoval, že nic víc o ní neví.

6

Hlavní dveře činžáku byly zase odemčené, napůl otevřené je držel kousek rozbité dlažební kostky. McLeana napadlo, že by je měl pořádně zavřít, ale nakonec to zamítl. To poslední, o co stojí, je, aby ho ve čtyři ráno budili studenti z prvního patra tím, jak mačkají všechny zvonky, dokud je někdo nepustí dovnitř. Bylo dost teplo, takže pobudové většinou nocleh nesháněli, a ani tucet bezdomovců by nemohl schodiště zasmradit víc, než už páchlo. McLean nakrčil nos nad pachem všech těch mrouskajících kocourů a stoupal po kamenných schodech až do nejvyššího poschodí.

Když za sebou zavřel dveře a položil klíče na stůl, uviděl na záznamníku blikat jediný vzkaz. Stiskl tlačítko a vyslechl, jak ho jeho bývalý spolubydlící láká, aby za ním přišel do hospody. Kdyby nebylo blikajícího světýlka, které signalizuje nový vzkaz, klidně by si mohl myslet, že nový není, protože Phil mu s podobným návrhem volal dvakrát do týdne. Jeho nabídku využívá jen tu a tam. S úsměvem vešel do ložnice, svlékl se, oblečení hodil do koše na prádlo a šel do koupelny. Dlouhá studená sprcha odplavila pot celého dne, ale McLean pořád nedokázal smýt vzpomínky. Když se utíral ručníkem, přemýšlel, že si půjde zaběhat, možná si skočí do posilovny; pak si natáhl tričko a volné bavlněné kalhoty. Hodinka cvičení by mu pomohla, ale nestál o společnost ctižádostivých manažerů. Potřeboval být mezi lidmi, kteří jsou uvolnění a baví se, i kdyby je měl jen pozorovat. Možná že Philův nápad není tak špatný. Vklouzl do pohodlných bot, popadl klíče, zabouchl za sebou dveře a zamířil do hospody.

The Newington Arms nebylo zrovna to nejlepší místo, kam zajít v Edinburghu na drink, o tom není pochyb. Ale na druhou stranu to má nejblíž domů. McLean prošel lítacími dveřmi a připravil se na nápor hluku a kouře, ale pak si vzpomněl, že moudří pánové v parlamentu na Holyroodu kouření zakázali. Stejně tam bude hluk, i když ten bez pochyby zakážou příště. Koupil si pintu Deucharse a rozhlédl se po známých tvářích.

„Hej, Tony! Tady!“ Zvolání zapadlo do pauzy mezi skladbami z jukeboxu. McLean lokalizoval, odkud přichází, byl to hlouček lidí u stolu pod velkým oknem s výhledem na ulici. Postgraduální studenti od pohledu. Jim všem vévodil profesor Phillip Jenkins a kynul McLeanovi, aby se k nim připojil. V obličeji mu zářil pivem posílený úsměv.

„Jak to jde, Phile? Vidím, že tu máš dneska s sebou svůj harém.“ McLean se vmáčkl do mezery, kterou mu na lavici uvolnili studenti.

„Nemůžu si stěžovat.“ Phil se zazubil. „Laborce právě schválili financování na příští tři roky. A taky peníze navýšili.“

„Gratuluju.“ McLean zvedl své pivo, naznačil přípitek a pak se napil, zatímco starý kamarád ho zahrnul historkami z molekulární biologie a politiky soukromého financování. Potom se konverzace rozmělnila do prázdného hospodského tlachání. Tu a tam se zapojil, ale většinou byl spokojený, když jen tak seděl a poslouchal. Aspoň na chviličku dokázal zapomenout na to šílenství, ohavnosti, na svou práci. Nerad chodí po práci s kolegy ze stanice; to je úplně jiná jízda, většinou může předem počítat s tím, že ho ráno bude bolet hlava.

„No a co ty, Tony? Jak se teď máš? Dlouho tě nebylo vidět.“

McLean se podíval přes stůl na mladou ženu, která ta slova pronesla. Byl si naprosto jistý, že se jmenuje Rachel a že píše disertační práci na téma, které by ani neuměl správně napsat. Vypadala trochu jako laborantka, kterou dnes viděl u toho vloupání i u Smytheovy vraždy, jen asi o deset let mladší, a za ohnivě rudé vlasy sotva vděčila přírodě. Dokonce i postgraduální studenti mu v dnešní době připadali nemožně mladí.

„Ale, ale, Rae. Nesmíš inspektora takhle zpovídat. Mohl by tě zatknout. A třeba ti nasadí i pouta.“ Phil se zubil do piva tím svým oplzlým šklebem, jaký si McLean moc dobře pamatoval z dob, kdy spolu bydleli.

„O otevřených případech stejně mluvit nemůžu,“ řekl McLean. „A určitě byste to nechtěli slyšet. Věřte mi.“

„Nějaké hrůzy, jo?“

„To ani ne. Určitě ne jako ty nesmysly, co dneska běží v telce. Většinou to jsou nudné vykrádačky a pouliční zločin. A děje se toho až moc. Ale já už se teď stejně k pořádnému vyšetřování moc nedostanu. To je ten problém, když z vás udělají inspektora. Máte na starost lidi, přesčasy a rozpočet, všechno dirigujete. Musíte na všechno dohlížet. Řek bych, že se to dnes zas tak neliší od toho, co dělá Phil.“

McLean netušil, proč vlastně lže, i když to byly jen poloviční lži. Jako inspektorovi mu přibylo papírování a pochůzek už neměl tolik. Možná lhal proto, že do hospody přišel, aby si od práce odpočinul. Ať byl důvod jakýkoli, ta otázka mu zkazila náladu. Teď se nemohl zbavit mrtvých očí Barnabyho Smythea a nemohl zapomenout na utrpení ve tváři té mladé dívky.

„Asi si dám ještě jedno.“ Zvedl sklenici a trochu mu zaskočilo, protože si loknul o něco víc, než chtěl. Nikdo si toho nejspíš nevšiml a McLean se vypařil k baru.

„Na policajta jste dost špatný lhář, detektive inspektore McLeane.“

McLean se otočil od baru, aby zjistil, kdo to řekl, a uvědomil si, že stojí v příliš těsném hloučku, ale teď už nemohl ustoupit, ani kdyby chtěl. Byla asi stejně vysoká jako on, se slámově blond vlasy zastřiženými ke krku – na mikádo, pokud si dobře vybavuje správný termín. Její tvář mu byla nějak povědomá, ale byla starší než partička studentů, která povykovala kolem Phila.

„Promiňte. My se známe?“

Tvářil se tak zmateně, že se musela usmát a oči jí přitom rozpustile zářily.

„Jsem Jenny, nepamatuješ se? Jenny Spiersová. Sestra Rachel. Seznámili jsme se na Philipově oslavě narozenin.“

Ta oslava. Už si vzpomínal. Spousta studentů nalitých laciným vínem a tomu všemu kraloval Phil, jako nějaký moderní král Artuš. Upustil hrozně drahou láhev whisky, vypil skleničku čehosi, co mu zkroutilo palce na nohou, a brzy odešel. To bylo ten den, co ho volali k případu v činžáku v Leithu. Sousedi si stěžovali, že tam něčí pes tropí šílený povyk. Těžko mohli to nebohé zvíře vinit, když jeho majitelka umřela v posteli nejmíň před dvěma nedělemi a na staré dámě už nebylo co jíst. Je docela možné, že se s touhle ženou na oslavě potkal, ale bylo těžké zapudit přestavu cárů masa na ohlodaných kostech, hnijících na propadlé matraci.

„Jenny, samozřejmě. Promiň, byl jsem duchem mimo.“

„Myslím, že jsi pořád. A asi tam není moc pěkně. Špatný den v práci?“

„To taky.“ McLean zahlédl barmana a pokynul mu, aby přišel. „Dáš si něco?“

Jenny se ohlédla po hloučku studentů, kteří se smáli profesorovým vtipům. Netrvalo jí moc dlouho, než se rozhodla, kde chce radši být.

„Ano. Bílé víno. Díky.“

Zatímco se jim nalévalo pití, ve vzduchu najednou zavládlo nepříjemné mlčení. McLean se snažil svou nečekanou společnici nenápadně pozorovat. Byla starší než její sestra, mnohem starší. Blond vlasy měla protkané jemnými bílými nitkami, které se nenamáhala maskovat. Nejspíš neměla vůbec žádný mejkap a oblečená byla jednoduše, možná trochu staromódně. Určitě nebyla vyfiknutá na flám ve městě jako zbytek party, se kterou sem přišla.

„Takže Rachel je tvoje sestra,“ řekl a plně si uvědomoval, jak hloupě to zní.

„Jasně, maminčina a tatínkova malá nehoda,“ usmála se Jenny nad soukromým vtipem. „Zdá se, že na ni tvůj kámoš Phil bere. Slyšela jsem, že jste spolu kdysi bydleli.“

„Jo, když jsem chodil na univerzitu. Už je to dávno.“ McLean si lokl piva a sledoval Jenny, jak usrkává víno.

„Musím tu historku z tebe páčit?“

„Co... Ne. Promiň. Nezastihla jsi mě zrovna ve formě. Teď asi nejsem ten nejlepší společník.“

„No, neřekla bych.“ Jenny kývla směrem k rozjeté bandě studentů, kteří právě hecovali svého profesora k ještě pitomějšímu chování. „Pokud si můžu vybírat, vždycky dám přednost náladovému introvertovi.“

„Já...“ McLean už si chtěl postesknout, když ho přerušilo nečekané vibrování v kapse kalhot. Vyndal telefon právě včas, aby zahlédl zmeškaný hovor z nemocnice. Zmateně na telefon zíral a displej zatím potemněl, až se telefon vypnul úplně. Zmáčkl tlačítko, ale dočkal se jen váhavého zablikání a pípnutí, to bylo všechno. Strčil ho zpátky do kapsy a obrátil se zase k Jenny.

„Nemohl bych si prosím půjčit tvůj telefon? Rychle se mi vybije baterka.“

„Někdo k tobě vysílá negativní myšlenky. Vysává to život ze všech přístrojů, které používáš.“ Jenny zalovila v kabelce, vyndala tenký smartphone a podala mu ho. „Teda aspoň to říkal můj bývalý, ale je to cvok. Práce volá?“

„Ne, to byla nemocnice. Babička.“ McLean našel klávesnici a zpaměti vymačkal číslo. Volal tam už tolikrát, znal všechny sestry tak dobře, že se na správné oddělení dovolal během několika okamžiků. Hovor trval jen pár vteřin.

„Musím jít.“ McLean vrátil telefon a zamířil ke dveřím. Jenny vyrazila za ním, ale zastavil ji. „To je dobré. Je v pořádku. Jen za ní musím jet. Zůstaň a dopij si víno. Řekni Philovi, že mu o víkendu zavolám.“

McLean si razil cestu veselým davem a neotáčel se. Přece jen je špatný lhář.

Řidičův zátylek stékal v masitých faldech od temene až k ramenům, takže se zdálo, že muž nemá krk, a vypadal zvláštně roztekle. McLean seděl na zadním sedadle taxíku, otvorem v opěrce zíral do strniště na prasečí kůži a přitom si přál, aby na něj taxikář nemluvil. Pouliční světla oranžově pulzovala, jak projížděli půlnočním městem směrem k nemocnici, a výhled rozmazala náhlá přeháňka, která sem zabloudila od Severního moře. Pořád déšť cítil na kůži, cestou na stanoviště taxíků trochu zmokl. Vlasy měl vlhké a jeho namoklý svrchník páchl jako starý pes.

„Chcete hlavní recepci A, nebo E?“ Taxikář mluvil s anglickým přízvukem, možná jižní Londýn. Daleko od domova. Ta věta McLeana vytrhla z jakéhosi polospánku. Zahleděl se do ušmudlaného čelního skla a uviděl ohromnou, mokrou, zářící nemocnici.

„Tady to bude stačit.“ Podal řidiči desetilibrovou bankovku a řekl mu, ať si drobné nechá. Cesta napříč skoro opuštěným parkovištěm ho dostatečně probrala, ale v hlavě jasno neměl. Nebyl tu naposled zrovna včera? A ona je teď pryč. Měl by cítit smutek, ne? Tak jak to, že necítí vůbec nic?

Chodby v zadní části nemocnice jsou vždycky tiché, ale v tuhle noční dobu to tu vypadalo skoro jako po evakuaci. McLean našlapoval opatrně, aby nedělal hluk, tajil dech a uši měl nastražené. Kdyby slyšel, jak někdo jde, mohl by se zkusit schovat ve výklenku nebo v úklidové místnosti. Téměř se mu ulevilo, když nepozorovaně dorazil na oddělení. Nevěděl přesně, proč se tak úzkostlivě nechtěl s nikým potkat. Otevřel dveře a vešel.

Postel jeho babičky oddělovaly od ostatních obyvatel tenké závěsy, to nikdy předtím neviděl. Známé pípání a bzučení bylo všudypřítomné, drželo všechny ostatní při životě, ale atmosféra se tu změnila. Nebo to byl jen jeho subjektivní dojem? McLean se zhluboka nadechl, jako kdyby se chystal ponořit do oceánu, odhrnul závěs a vstoupil.

Sestry už odpojily všechny hadičky a dráty a odvezly přístroje, ale babičku tady nechaly. Ležela nehybně na posteli, zapadlé oči měla zavřené, jako by spala, ruce úhledně složené na břiše. Poprvé za osmnáct měsíců mu připomínala ženu, kterou znal.

„Je mi to tak strašně líto.“

McLean se otočil a uviděl ve dveřích sestru. Byla to ta stejná sestra, se kterou mluvil předtím, ta, která se o babičku všechny ty dlouhé měsíce starala. Jeannie, tak se jmenovala. Jeannie Robertsonová.

„To nemusí,“ řekl. „Nikdy by se neuzdravila. Takhle je to pro ni nejlepší.“ Otočil se zpátky k mrtvé ženě na posteli a poprvé za osmnáct měsíců v ní viděl svou babičku. „Sám si pořád říkám, že tomu snad nakonec začnu věřit.“

7

Bylo časně ráno a u vchodu do jedné z větších vyšetřovacích místností se tlačili strážníci. McLean nakoukl dovnitř a uviděl chaos, který vždycky předznamenával začátek velkého vyšetřování. Čistá bílá tabule zabírala celou jednu stěnu a někdo na ni černým fixem načmáral „Barnaby Smythe“. Uniformovaní konstáblové rozestavěli stoly a židle a technici měli plné ruce práce se zapojováním počítačů. Po Duguidovi ani stopy.

„Budete s tím vypomáhat, pane?“ McLean se otočil. Policejní konstábl se širokými rameny si razil cestu tlačenicí a nesl velkou kartonovou krabici zalepenou černo-žlutou páskou. Andrew Houseman alias Velký Andy, jak mu říkali jeho přátelé, byl schopný strážník a ještě lepší forward. A nebýt nešťastného zranění na začátku jeho kariéry, s největší pravděpodobností by teď hrál v reprezentaci, místo aby Dagwoodovi vyřizoval pochůzky. McLean ho měl rád. Velký Andy možná není zrovna nejchytřejší, ale je pečlivý.

„Není to můj případ, Andy,“ řekl. „A sám víš, jak je Dagwood nadšený, když pomáhám.“

„Ale byl jste na místě činu. Em to říkala.“

„Em?“

„Emma. Emma Bairdová. Víte, ta nová z laborky. Hrozně vysoká, střapaté černé vlasy a vždycky vypadá, jako by to přehnala s tužkou na oči.“

„Jo takhle! Že vy dva spolu něco máte? S tou tvojí ženskou bych se tedy nechtěl dostat do křížku, Andy.“

„Ne, ne. Jen jsem byl zrovna na velitelství, vyzvednout tyhlety důkazy z místa činu.“ Hromotluk zrudl a demonstrativně potěžkal krabici. „Říkala, že vás viděla ve Smytheově domě a že doufá, že toho nechutného parchanta, co ho zavraždil, dopadnete.“

„Já? Úplně sám?“

„Mno, určitě tím myslela nás všechny.“

„To jo, Andy. Ale tohle vyšetřování se bude muset obejít beze mě. To je Dagwoodovo území. A stejně mám na starosti jinou vraždu.“

„Jo, slyšel jsem. Strašné.“

McLean se chystal odpovědět, ale chodbou se rozezněl hřmotný hlas, který oznamoval příchod vrchního inspektora. Rozhodně neměl v úmyslu namočit se do dalšího vyšetřování, obzvlášť ne do případu, který vede Charles Duguid.

„Musím letět, Andy. Chce mě vidět vrchní komisařka, neměl bych ji nechat čekat.“ Protáhl se kolem statného muže a zamířil do své vyšetřovací místnosti. Zdálo se, že se na ranní brífink k vraždě Barnabyho Smythea dostavila polovina policajtů z okresu. Tomu tedy říká rovnoměrné rozložení zdrojů! Ale na druhou stranu, Barnaby Smythe byl významný muž, mecenáš města, prominentní člen společnosti. Jeho mrtvou dívku ve sklepě víc než padesát let nikdo nepostrádal.

Bručouna Boba nebylo nikde vidět, když McLean dorazil na vyšetřovnu; na to bylo ještě moc brzy ráno. Ale konstábl MacBride už byl ponořený do práce. Někde se mu podařilo sehnat tři židle a ještě větším zázrakem taky jeden notebook. Když McLean vešel, vzhlédl od obrazovky.

„Jak to jde, konstáble?“ Svlékl si sako a pověsil je na dveře. Radiátor pod oknem pořád chrlil teplo.

„Prošel jsem skoro všechny složky z těch vykrádaček, pane. Myslím, že jsem něco našel.“

McLean si přitáhl židli. Neměla jedno kolečko. „Ukažte.“

„Mezi těmihle nejsou podle mého mínění souvislosti. Žádní profíci, nejspíš feťáci, co potřebujou peníze na drogy a měli prostě kliku.“ MacBride zdvihl stoh hlášení navršený na jedné straně stolu a vrátil ho zpátky do kartonové krabice. „Ale tyhle. Mno, myslím, že mezi nimi může existovat souvislost.“ Vzal do ruky tenkou hromádku složek, možná čtyři nebo pět, a pak je zase hodil na stůl.

„Pokračujte.“

„Tohle všechno jsou profesionální vloupání. Žádná rozbitá okna ani známky po násilném vniknutí. Všude byl alarm, ale dokázali ho obejít, a ve všech případech vzali jen drobnější předměty, ale s vysokou hodnotou.“

„Byly v trezorech?“

„Ne, pane. Vloupání do sejfu je novinka. Ale je tu ještě jeden společný faktor. Ve všech případech majitel krátce před vloupáním zemřel.“

„Jak krátce?“

„Mno, během měsíce.“ MacBride se odmlčel, jako kdyby se rozhodoval, jestli má říct ještě něco. McLean neříkal nic.

„Dobře, k jednomu vloupání došlo osm týdnů po smrti majitelky. Ale k dalším čtyřem během dvou neděl. To poslední, minulý týden, se stalo v den pohřbu. Musím ještě zkontrolovat, kdy byl pohřeb v ostatních případech, protože tyhle informace ve složkách nejsou.“

„Pohřeb paní Douglasové oznámili v novinách a parte zveřejnili dopředu.“ McLean hromádku zvedl a podíval se na jména a data navrchu. Nejčerstvější hned po případu, který právě vyšetřovali, byl starý skoro rok; nejstarší z nich pět let. Ani jeden nebyl uzavřen. Nebyly vyřešeny. A všechny měl na starosti jeho nejoblíbenější vrchní inspektor. Pochyboval, že si Duguid ta jména pamatuje.

„Tak se podíváme, jestli tu máme trochu masa, nebo jenom kosti.“ Vrátil složky MacBrideovi. „Zjistěte o těch lidech víc. Měli zveřejněná parte? Oznámili jejich pohřeb v novinách, a pokud ano, ve kterých?“

„A co alarmy?“ zeptal se MacBride. „Obejít je není hračka.“

„Dobrý postřeh. Jasně. Musíme si ověřit, kde tihle lidi umřeli. Jestli byli doma, v nemocnici, v pečovatelském domově?“

„Myslíte, že se náš zloděj dostal tak blízko? Není to příliš riskantní?“

„Pokud je oběť mrtvá, když jdou krást, tak ne. Přemýšlejte o tom. Pokud náš zloděj pracuje v pečovatelském domově, určitě dokáže starší lidi okouzlit a získat si jejich plnou důvěru. Jakmile mu řeknou, co potřebuje vědět, stačí jen počkat, až umřou.“

Už když to říkal, uvědomoval si, že je to přitažené za vlasy, ale vysvobodilo ho zaklepání na dveře. Otočil se a spatřil uniformovanou seržantku, která do místnosti jen strčila hlavu, jako by se bála vejít, aby ji tu nestihl nějaký strašný osud.

„Á, pane, myslela jsem si, že vás tu zastihnu. Vrchní komisařka s vámi chce mluvit.“

McLean unaveně vstal a natáhl se po svém zmuchlaném saku, seržantka mezitím zmizela.

„Nejdřív si prověříme ta parte. Podívejte se na nejbližší příbuzné. Najděte všechny, kdo přišli vloupání nahlásit. Zjistěte, jak známé osobnosti to byly. Až přijde Bručoun Bob, můžete kontaktovat každého, kdo je zanesený v těhle složkách, a všímejte si, jestli mají něco společného. Já se radši půjdu podívat, čeho si Její Veličenstvo žádá. A Stuarte?“

Mladý detektiv zvedl oči od otevřené složky.

„Dobrá práce.“

McLean si Jayne McIntyreovou pamatoval ještě z dob, kdy byla ambiciózní seržantkou s našlápnutou kariérou. Už tehdy si vždycky našla čas na ty, kdo byli v hierarchii pod ní. Se svými kolegy moc času netrávila, radši se kamarádila s inspektory a velitelem stanice, ale pokud někdo potřeboval její pomoc, mohl se na ni spolehnout. Je to chytré, nenamíchnout lidi, když vaše hvězda stoupá, protože je možná budete znovu potkávat, až půjdete ke dnu. Ale McLean si z nějakého důvodu nemyslel, že by McIntyreovou takovýhle problém postihl, jednak proto, že je prakticky všude uznávaná, a taky protože má namířeno na vrchol. Je o pouhých osm služebních let starší než on a už je z ní hlavní inspektorka, která řídí celou stanici. A nebylo pochyb, že až se náměstek velitele stanice odebere za osmnáct měsíců do důchodu, zaujme jeho místo. Rozumí politice, ví, jak udělat dojem na důležité lidi, aniž by jim lezla do zadku. To je možná její největší devíza a McLean jí úspěch, kterého díky ní dosáhla, nijak nezáviděl. Nepřál si nic jiného než nebýt jí moc na očích.

„Á, Tony. Díky, že jste se zastavil.“ McIntyreová vstala, když McLean zaklepal na otevřené dveře. Už to bylo špatné znamení. Obešla stůl a podala mu ruku. Byla malá, možná sotva dorostla do předepsané minimální výšky. Dlouhé hnědé vlasy měla svázané do formálního uzlu, na skráních jí začínaly stříbrně prokvétat. Vrstvy mejkapu kolem očí nedokázaly zakrýt vrásky, když se usmála.

„Promiňte, že jsem nepřišel dřív, mám za sebou drsnou noc.“

„Nevadí. Posaďte se.“ Pokynula ke dvěma křeslům v rohu prostorné kanceláře a sama se do jednoho z nich usadila.

„Vrchní inspektor Duguid se mnou dnes ráno mluvil. Říkal mi, že jste včera večer čmuchal kolem domu Barnabyho Smythea.“

Tak o to tu běží. Hrozná věc, tahle profesní žárlivost. „Byl jsem poblíž, viděl jsem, že se něco děje, tak mě napadlo, že bych mohl pomoct. V té čtvrti jsem vyrostl, znám některé místní obyvatele. Vrchní inspektor Duguid mě přizval, abych se na místě činu porozhlédl.“

Když mluvil, McIntyreová pokyvovala hlavou a upřeně se mu dívala do obličeje. Před ní si vždycky připadal jako školák, kterého přivlekli před ředitelku. Bez varování vstala a došla k dřevěné skříňce, na níž stál kávovar.

„Kávu?“ McLean přikývl. McIntyreová odměřila mleté kávové boby z plechovky Kilner, nalila přesné množství vody potřebné na dva šálky a přístroj zapnula.

„Barnaby Smythe byl ve městě velmi důležitý muž, Tony. Jeho vražda vyvolala ve vysokých kruzích ohromnou paniku. Z Holyroodu na nás prší otázky. Shora na nás tlačí. Potřebujeme výsledky, a potřebujeme je rychle.“

„Vrchní detektiv inspektor Duguid to určitě zvládne. Všiml jsem si, že má k dispozici početný tým, který už mu začal s vyšetřováním pomáhat.“

„To nestačí. Potřebuju, aby na tomhle případu dělali mí nejlepší detektivové, a potřebuju, aby spolupracovali.“ Z kávovaru začala do skleněné konvice kapat hnědá tekutina.

„Vy chcete, abych na tom případu dělal?“

McIntyreová se vrátila za svůj stůl a vzala do ruky složku z hnědého papíru, kterou otevřela na stole před ním. Uvnitř bylo pár desítek barevných snímků z knihovny Barnabyho Smythea. Detailní fotografie zabíraly jeho otevřený hrudník, strnulé mrtvé oči a krví potřísněnou bradu, ruce spočívající na opěrkách křesla, vnitřnosti vyvrhnuté do klína. McLean byl rád, že ještě nejedl.

„Tohle všechno jsem už viděl,“ řekl. McIntyreová nalila dva šálky kávy, přinesla je ke stolu a usadila se zpátky do svého křesla.

„Bylo mu osmdesát čtyři. Za svůj život přispěl Barnaby Smythe tomuhle městu víc než kdokoli jiný, a přesto mu někdo udělal tohle. Potřebuju, abyste zjistili, kdo to udělal a proč. A potřebuju, abyste to stihli dřív, než se ten někdo rozhodne rozřezat dalšího prominentního občana.“

„A Duguid? Je nadšený, že mě bude mít v týmu?“ McLean si usrkl kávy a vzápětí toho litoval. Byla horká, ale slabá a chutnala jako špinavá voda.

„Nadšený není to pravé slovo, Tony. Ale Charles je zkušený detektiv. Nedovolí, aby mu nějaká osobní zaujatost překážela v něčem tak důležitém. Ráda bych viděla, že u vás tomu bude zrovna tak.“

„Samozřejmě.“

McIntyreová se usmála. „A jak se vám daří v ostatních případech?“

„Konstábl MacBride přišel s dobrou teorií ohledně toho vloupání. Myslí, že pár těch starších vloupání, zhruba tak pět let zpátky, spolu souvisí. Co se týče té mrtvé dívky, její identitu jsme ještě nezjistili, ale patolog odhaduje, že ji zavraždili asi před šedesáti lety. Dnes dopoledne mám schůzku s tím stavařem.“ McLean rychle zrekapituloval svoje vyšetřování, ale viděl, že ho hlavní inspektorka poslouchá jenom napůl. Je to divadlo, předstírat, že se zajímá, dělat, že je kamarádka. To bylo dobré znamení, protože tím pádem si o něm myslí, že by jí mohl být užitečný. Ale není tak hloupý, aby mu unikl podtext. Na vyšetřování Smytheovy vraždy ho nasadila, protože se rýsuje možnost, že se pátrání dostane do slepé uličky. Může dojít k dalším vraždám prominentních lidí, nebo ještě hůř, vrah může zmizet a nikdy ho nikdo nenajde. Ale i kdyby to šlo špatně, nebude to chyba vrchní inspektorky. A neodnese to ani Duguid. Ne, do vyšetřování McLeana zapojili proto, aby měla místní policie obětního beránka, kterého předhodí vlkům, když to bude nutné.

8

Do dvou minut po setkání s Tommym McAllisterem McLean usoudil, že se mu nelíbí.

A to, že se po obou konstáblech, které mu přidělili, slehla zem, ho taky moc nepotěšilo, když se konečně dostal z kanceláře vrchní komisařky. Několik minut je hledal, než si vzpomněl, že jim řekl, aby si šli popovídat s oběťmi těch starších vloupání. Na stanici to bylo skoro jako po vymření, nejspíš všechny naverbovali do vyšetřování Smytheovy vraždy. Nakonec vypátral mladou policistku a přesvědčil ji, že je v jejím zájmu, aby mu sehnala služební auto. Zrovna stála v rohu místnosti, v ruce měla zápisník a byla očividně nervózní. Bude na tom muset zapracovat, jestli to chce dotáhnout až na detektiva.

„Dáte si kávu, inspektore? Konstáble?“ McAllister se hrbil v koženém manažerském křesle s vysokým opěradlem, v němž bezpochyby vypadal důležitě. Měl na sobě oblek, ale sako bylo pohozené přes nedalekou kartotéku. Košili měl zmačkanou a pot mu tvořil tmavé skvrny kolem podpaží. Povolená kravata a vykasané rukávy navozovaly dojem, že je uvolněný, ale McLean si všiml, jak nervózně těká očima, jak si pohrává s prsty a poklepává nohou.

„Díky, ale nedám si,“ řekl. „Nezdržíme se dlouho. Jen jsem si chtěl ujasnit pár věcí ohledně domu v Sighthillu. Je tady pan Murdo?“

Při zmínce o něm se McAllisterovi mihnul ve tváři zamračený výraz. Předklonil se a stiskl tlačítko na prastarém intercomu, který měl na stole.

„Janette, nechte prosím zavolat Donnieho.“ Pustil tlačítko, podíval se zpět na McLeana a pohodil hlavou směrem k oknu za sebou. „Myslím, že je venku, někde na dvoře.“

Ženský hlas v tlampači tlumený sklem oznámil, že se má Donnie Murdo dostavit do kanceláře. McLean se rozhlédl po místnosti a neviděl nic, co by mu připadalo podezřelé. Bylo to tu přeplněné, nacpané kartotékami. Zdi pokrývaly bezpečnostní nápisy, vývěsky, lepící papírky a další nánosy. V jednom rohu byly naskládané trojnohé stojany, pruhované tyče a další zaměřovací vybavení.

„Komu ten dům patří?“ zeptal se McLean.

„Mně. Koupil jsem ho za hotovost.“ McAllister se usadil zpátky do křesla s výrazem určité hrdosti ve vyžilém obličeji.

„Jak dlouho dům vlastníte?“

„Asi rok a půl, řekl bych. Janette vám může sdělit všechny podrobnosti. Dost dlouho trvalo, než jsme všechno naplánovali. Šlo by s tím dělat prakticky cokoli, pokud znáte ty správné lidi, se kterými si promluvit. Ale teď je to samá komise a revize a výzvy. Člověk si dnes pomalu nevydělá na živobytí, jestli mi rozumíte.“

„To určitě, pane McAllistere.“

„Prosím, inspektore, jsem Tommy.“

„Od koho jste dům koupil?“

„Jo, byla to nějaká nová banka, která se právě usadila ve městě. Mid Eastern Finance se myslím jmenujou. Vážně nevím, proč ho chtěli prodat. Nejspíš usoudili, že je na čase vrátit se od nemovitostí zpátky k cenným papírům. Neřekl bych, že ho sami vlastnili dlouho.“

McAllister se zase předklonil a prstem ťuknul do intercomu. „Janette, můžete najít dokumentaci k rezidenci Farquhar?“ Na odpověď nečekal.

„To je pro vás nová půda, viďte, pane McAllistere,“ řekl McLean. „Myslím rekonstrukce starého domu. Vydělal jste na panelákové zástavbě v Bonnyriggu a Lasswade, ne?“

„Jo, máte pravdu. To byly časy. Ale začíná to být problém, najít dneska kolem města levnou parcelu k zastavění. Lidi naříkají, že jsme zničili krajinu, ale stejně tak si stěžujou, že ceny domů rostou do nebe. Jenže nejde sedět na dvou židlích, že jo, inspektore. Buď postavíme víc baráků, nebo se na všechny nedostane a ceny půjdou nahoru.“

„Tak proč ten starý dům nestrhnete a nepostavíte místo něj panelák?“

McAllister už měl na jazyku odpověď, ale zarazilo ho zaklepání na dveře. Otevřely se a v nich nejistě stál muž s rozmrzelým výrazem.

„Pojď dál, Donnie, posaď se. Neboj se.“ McAllister nevstal. Donnie Murdo se podíval na McLeana, pak na policistku, tvářil se jako zvíře zahnané do kouta. Byl to muž, který šel během svého života proti zákonu několikrát. Držení těla prozrazovalo, že je připraven se bránit, ramena měl svěšená, nohy mírně pokrčené, jako kdyby byl pořád připraven v případě potřeby utéct. Ruce měl obrovské a přes klouby měl vybledlé tetování LÁSKA a NENÁVIST.

„Tady je ta složka, kterou jste chtěl, Tommy.“ Sekretářka, která je předtím uvedla dovnitř, teď přispěchala a položila na stůl tlustý fascikl. S tichým nesouhlasem se podívala na McLeana a pak odešla z kanceláře a zavřela za sebou dveře.

„Vy jste včera v noci pracoval v tom starém domě v Sighthillu, Donnie?“ McLean sledoval, jak předák upřel pohled na svého šéfa. McAllister teď seděl vzpřímeně, s rukama složenýma na stole. Přikývnutí skoro nebylo znát.

„Jó. Tam sem teda byl.“

„A co přesně jste tam dělal?“

„Mno, vyklízeli sme sklep, víte. Dole bude posilovna.“

„My? Myslel jsem, že jste říkal, že jste byl dole sám, když jste objevil tajnou místnost.“

„Jó, byl sem sám. Jasně, pravda. Kluci tam pomáhali předtím. Ale já je poslal domů. Jen sem tam uklízel. Dodělával sem to tam, aby ráno mohli začít s vomítkama.“

„To musel být docela šok, když jste tam to tělo uviděl.“

„Já toho moc neviděl, víte. Akorát ruku a měl sem dost. A pak sem zavolal tady pana McAllistera.“ Donnie si prohlížel svoje ruce, čistil si nehty, oči měl celou dobu sklopené, aby se nikomu z přítomných nemusel dívat do očí.

„Mno, děkujeme, Donnie. Moc jste nám pomohl.“ McLean vstal a podal předákovi ruku. Ten byl chvíli zaskočený a pak ji přijal.

„Můžu pro vás udělat ještě něco, inspektore?“ zeptal se McAllister.

„Kdybych mohl dostat kopii těch vlastnických listin, to by bylo užitečné. Zkusím vystopovat, kdo dům vlastnil v době, kdy tu ubohou dívku zavraždili.“

„Všechno je to tady. Vezměte si to, prosím.“ McAllister ukázal otevřenou dlaní na složku, ale z křesla nevstal. „Pokud nejsou v bezpečí na policii, tak nikde, ne?“

McLean složku vzal a podal ji policistce.

„Tak děkuju za spolupráci, pane McAllistere. Dohlídnu, aby se vám ty papíry vrátily co nejdřív.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Přirozené příčiny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.