.

Narcopolis

Texty citované na s. 168 a 173 jsou z písně „Dam máró dam“ z filmu Hare Ráma Hare Krišna (1971, režie Dév Ánand). Autorem textů je Ánand Bachší, hudbu napsal Rahúl Dév Burman.

Copyright © Jeet Thayil, 2012

Translation © Libuše Čižmárová, 2013

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2013

ISBN 978-80-7462-449-0

Věnováno

H. C. V.

.

Což zemi jsme jak lože nerozprostřeli

A hory jejími podpěrami neučinili?

A v párech jsme vás stvořili

A spánek váš učinili přestávkou.

Súra LXXVII I 1

1 Zdroj: http://www.koranoislamu.cz/sura/78/. Cit. 14. 3. 2013. (Pozn. překl.)

Prolog

Něco pro ústa

Bombaj: je hrdinkou — nebo heroinem — tohoto příběhu, Bombaj, která vymazala vlastní historii, když přijala jiné jméno a chirurgicky si změnila tvář, a protože jej vyprávím já a ty nevíš, kdo jsem, rád bych ti řekl, že se k tomu dostaneme, ale ne teď hned, teď totiž máme dost času, abychom nespěchali, abychom zapálili lampu, otevřeli okno měsíci a na chvíli se zasnili nad tím velkým a zlomeným městem, neboť až se znovu rozběhne den, budu se muset odmlčet, tohle jsou historky pro noční čas, které s úsvitem zmizí jako upíří prach — teď počkej, rozsviť mě, abychom to udělali správně, drž to, tak, dobře, pro začátek pomalu potáhni, aby se kouř dostal hluboko do plic, ano, ach ano, a znovu, teď ještě jednou pro nos a ještě malounko sladkého pro ústa, a teď můžeme začít od začátku, jak jsem si poprvé u Rašída naháněl modrý kouř z dýmky do krve, do očí, do sebe a pak ven do modrého světa — a teď se dostáváme k tomu, kdo jsem, a já ti můžu říct, že já, ta osoba, kterou si v tomto okamžiku představuješ, kdosi myslící, kdo píše tato slova, kdo si řídí čas v logické chronologické posloupnosti, kdosi s nějakým všeobecným plánem, inženýr-bůh uvnitř stroje, no tak to není ten, kdo vypráví tenhle příběh, ale ten, komu se to vypráví, kdo myslí na svou první dýmku u Rašída, kdo pátrá ve svých představách a hledá obrazy, nějakou tvář, trochu hudby nebo zvuk něčího hlasu, a snaží se vzpomenout si, jaké to bylo, jaká byla minulost, připomenout si to, jako si připomínám krajinu a světlo cizí země, protože takové to je, není to nic vymyšleného ani mrtvá historie, ale místo, kde jsi kdysi žil a kam se nemůžeš vrátit, a proto se snažím vzpomenout si, jaké to bylo, když jsem se dostal v New Yorku do potíží a poslali mě zpátky do Bombaje, abych se napravil, jak jsem našel Rašída a jak jsem jednou odpoledne jel taxíkem ulicemi zaminovanými odpadky, lidskými i zvířecími zbytky, a chudí, všudypřítomní chudí a pominutí se potáceli v cárech nebo stáli a civěli a já jsem na jejich bosých nohou a opuštěnosti neviděl nic normálního, kouřil jsem dýmku a celý den mi bylo špatně a ve své ztuhlosti jsem slyšel šeptat zvěsti o Pattharmárovi^2, vrahovi, který se v noci pohybuje po městě a zabíjí lidi kamenem, zvěsti, které se šířily od chudých, o tom, jak hlídá ve čtvrtích pracující třídy, v Sionu a Koliwadě, a zabíjí lidi ve spánku, vždy se připlíží v noci k těm, kdo spí sami, a zabije je, ale nikdo si toho nevšímal, protože jeho oběťmi byli víc než chudí, byli to neviditelní tvorové beze jména, papírů a rodin, a on je zabíjel obezřetně, půl tuctu zavražděných mužů a žen, lidí z chodníků v severní části centrálních předměstí, kde jsou ulice lemovány splašky a bahnem, jež se zeleně mihotají, a celý rok se o něm jen v podsvětí šeptalo, vyšší třídy města o něm nevěděly, dokud se nedostal do novinových titulků, a já jsem se mylně domníval, že chápu jeho soucit a hrůzu, myslel jsem, že vím, že je to samaritán, čistý spasitel obětí neúspěšného experimentu, Plánovaného Socialistického Státu Indie, že se snaží skoncovat s jejich utrpením, onen Pattharmár, že jeho posláním je vymýtit chudobu, tak jsem si to myslel, ve své vlastní chudobě jsem klesl na zadní sedadlo taxíku, svezl jsem se na čalounění poskvrněné bombajským odstínem hnědi a řekl jsem řidiči, aby zpomalil, jak jsme projížděli kolem těch žen, a viděl jsem, přísahám, že jsem viděl tvář dívky, která mě hlídala, když jsem byl malý, snědé ženy, jež se sladce usmívala, když jsem ji uhodil, a věděl jsem, že je to ona, vyvržená do čtvrti slepých uliček, kde jsou ženy hodnoceny, oceňovány a vystavovány v každé ulici, v každém zákoutí a v každém domě, ženy z dalekého severu, z jihu, odevšad, kupují se nové nebo použité, prodávají se nebo dávají pryč, vyměňují se skoro zadarmo, věděl jsem, že je to ona, ale nezastavil jsem se, a taxi zpomalilo v zácpě za džípem s natištěným nápisem INDICKÁ VLÁDA, a když řidič našel adresu, kterou jsem mu dal, k Rašídovi, myslel si, že mým cílem jsou klece, nejlevnější pokoje ve městě, kde ženy stály od pěti rupií výš, ukázal na domy s čísly natištěnými na okenních boxech a řekl: „Hodně domů lepších,“ a ukazoval na šlapky na ulici a na ženy v klecích, „tyhle ženy špinavý,“ když jsem vystupoval z taxíku a do zmatku, protože se rozbil buvolí povoz a rychle se shromáždil dav a díval se na zvíře klečící v úzké ulici, jak ho vozka švihá v ostrých metodických návalech vzteku, i když jinak byl klidný, neklel ani se nepotil, když se jeho šlehající ruka zvedla a dopadla, zvedla a dopadla, tabule ledu zabalené v pilinách vzadu ve voze se v úhledných řadách rozpouštěly a chudí a pomatení lidé všude čekali a dívali se, stejně jako já, než jsem vystoupil po schodech do prvního patra na adresu, kterou jsem dostal, a pak jsem stál ve dveřích a vstřebával to, vůni melasy a spánku a nemoci, ženu, která pečovala o dýmku, přitom dlouhou jehlou míchala vařící opium, pohybovala rukou, jako by pletla, dva kuřáci leželi na kavalcích a jeden starý muž se hrbil nad kamny a inhaloval, jak opium bublalo, všechno v místnosti se dělo na podlaze, matrace na spaní a polštáře složené nebo rozprostřené, na stěně kalendář s fotografií nějaké mešity — poslyš, teď přestaň a znovu mě rozsviť, nebo to udělám sám, ano, ach ano, teď je to správně, příjemně, taková sladká meditace, ne, víc než meditace, to je dokonalé štěstí, které umožňuje klidně se soustředit na duši a umožňuje zvládnout veškerou rychlost, ano, to je nádhera, a teď, v tom stejném městě, i když je to o celou věčnost později a jsme tady, já a já, což není řečeno rastafariánským^3 způsobem, aby to značilo my, ale aby to oddělilo ta dvě já, muže a dýmku, toho a onoho, kdo vypráví tenhle příběh o dávno minulých časech, když jsem kouřil piálu^4 a bylo mi celý den špatně, můj první den na ulici Šukladží, byl jsem nový ve čtvrti i ve městě, vyčleněný svou neznalostí, tempem lidského činění na chodnících i v obchodech, věděl jsem, že se nevyznám, že má chůze je příliš pomalá, že věnuju příliš mnoho pozornosti špatným věcem, protože v mysli jsem tam tak docela nebyl, a ta částečnost, ta nepřítomnost duchem, mi byla ve tváři vidět, lidé se na mě dívali a viděli mou pásmovou nemoc a chápali ji jako duchovní nedostatečnost, a když jsem přišel k Rašídovi, položil jsem si hlavu na dřevěný polštář a natáhl se, snažil jsem se udělat si pohodlí a trochu překvapeně jsem si uvědomil, že ten starý muž mluví anglicky, promlouval ke mně jazykem na smrt šílené, náboženstvím posedlé země živoucích svatých, a ptal se, jestli jsem syrský křesťan, protože si všiml, že mám na krku koptský kříž, a věděl, že římský katolík by si takový kříž nevzal, a samozřejmě měl pravdu, byl jsem syrský katolík, jakobita, jestli chcete podsektu podsekty — ach, to je dobrota, tohle pokouření, poslední pokouření z poslední dýmky poslední noc světa — ten starý muž, který se jmenoval Bengálí, řekl: „Ach, v tom případě mi snad můžeš odpovědět na otázku, která mě trápí, totiž jak se to stalo, že se křesťanství uchytilo v Kérale, a jak kéralští hinduisté, místo aby se přizpůsobili křesťanství, přizpůsobili křesťanství sobě, tomu starému kastovnímu dělení, a — to je moje otázka — jak by Ježíš souhlasil s vědomě kastovním křesťanstvím, když celý jeho projekt byl o odstranění kast, ten muž, který se bratřil s chudými, s rybáři, malomocnými a prostitutkami, s nemocnými a umírajícími, ta jeho patologie a nutkání zastávat se těch nejnižších z nízkých, jehož poselstvím byla bezpodmínečná láska k Bohu, bez ohledu na sociální postavení člověka?“ — a jakou odpověď jsem mohl sesmolit, když on ani žádnou nečekal, už jen přikyvoval, když jsem pozoroval tu ženu, Dimple, a cosi mě uklidňovalo na tom poklidném způsobu, jak vyráběla dýmku, na tom, jak vařicí jehlu ponořila do maličké mosazné piály s plochým zvednutým okrajem, do piály velikosti náprstku až po okraj naplněné melasou, tekutinou, která barvou a konzistencí připomínala olej, a točila špičkou jehly v opiu, pak to zvedla k lampě, kde opium zaprskalo a ztvrdlo, a opakovala celý postup, dokud neměla žmolek velikosti a barvy vlašského ořechu, kterým míchala v misce, až to bylo hotové, pak jehlou poklepala o troubel dýmky, aby mi naznačila, že moje kuřivo je připraveno, bylo, ale dýmka byla pro mě příliš dlouhá a těžká, nemohl jsem ji unést, a třebaže jsem sál, když držela misku u plamene, náustek byl příliš velký, chuť příliš drsná, a když se dýmka ucpala, rychle ji sebrala, aby znovu použila jehlu, a přitom říkala anglicky: „Kuř, pořádně tahej,“ a Rašíd povídal: „Dívej se na Dimple, ona ti to ukáže,“ a ona to udělala, odhodila si vlasy z tváře, odborně a elegantně si přiložila dýmku k ústům a dlouze a čistě potáhla, a zdálo se, že kouř zmizel, takže když mi dýmku dala, byl jsem si velmi dobře vědom toho, že předtím byla v jejích ústech, a ona řekla: „Tahej pořádně a nepřestávej, nezastavuj se, protože když přestaneš, opium shoří a se spáleným opiem nemůžeš udělat nic jiného než ho vyhodit, takže tahej, dokud budeš moct,“ a já jsem se ve své nevědomosti zeptal: „To mám táhnout nepřerušovaně, najednou?“ „Můžeš, ale pak to budeš muset znovu recyklovat v plicích, takže lepší je krátce potahovat,“ „Jak dlouho to mám držet v sobě?“ „Tolik otázek, to záleží na tom, jak moc se chceš sjet, drž to tak dlouho, jak se ti líbí, ale nestrkej si celou dýmku do pusy, to není zdvořilé,“ a já jsem řekl: „Pardon,“ rychle jsem dýmku vytáhl a přiložil si ji zpátky k ústům pečlivě, opatrně jsem ji nasadil, dal jsem si na čas, pochopil jsem, že opium je samá etiketa, smyslový rytmus, který se soustředí na rtech, a způsob, jak držíte dýmku vzhledem k tělu, lunární odliv a nasátí kouře, který nejdřív naplní plíce a pak žíly, a když jsem pak vzhlédl, usmívala se a Bengálí také, a Rašíd řekl: „Tady lidi povídají, že jen svému nejhoršímu nepříteli bys ukázal, jak se zachází s opiem, tak snad Dimple je tvůj nejhorší nepřítel,“ a já jsem si myslel, možná není, možná jsem to já, možná je to opium, já a já je nespolehlivé, má paměť je jako savý papír, moje děravá, pórovitá, rozcupovatelná nepaměť, která si pamatuje podrobnosti z doby před třiceti lety, ale dnešní ráno je prázdné, a jestli paměť = bolest = je lidská, já nejsem člověk, jsem dýmka opia, která vypráví tenhle příběh během jediné noci, a nedělám nic jiného, totiž to moje druhé já, než že vyprávím přímo z náhubku dýmky, z téže dýmky, kterou Dimple udělala tehdy poprvé, ale to je příběh na později — dobře, tak dál, teď se dostáváme k té nejlepší části, ke snům, které nejsou sny, nýbrž rozhovory, návštěvy nepřítomných přátel, skřípavé procesí za tvými zavřenými víčky, tvými bdělými a snícími víčky, a někdy tě probudí nějaký hlas, tvůj vlastní hlas promlouvající k někomu, kdo tady není, protože jsi sám, na zádech, a plavíš se na opiovém moři, ne, já ten čas přeskočím, cítím se dobře, ach ano, dokonce krásně, totéž já, které když mě zavřeli do vězení, si všimlo, že cela není o moc menší než pokoj, v němž jsem bydlel tehdy v Upper East Side, když mě chytili, jak kupuju drogy, byl jsem omámený sedativy, a ten bílý polda vytáhl pistoli a hnal mě uličkou a já jsem viděl, že je slepá, a otočil jsem se, abych mu dal ty sáčky, a ten polda nevystřelil, z nějakého důvodu nevystřelil, ale strčil mě do dodávky a odvezl do vězení, kde, jak říkám, byla cela tak velká jako pokoj, ve kterém jsem bydlel, a já jsem byl celkem spokojený, že jsem tam a naživu, a později mě poslali zpátky do Indie a já jsem našel Bombaj a opium, drogu a město, město opia a drogu Bombaj — fajn, teď je čas to zkrátit, noc skoro končí, zkrátit to a loď opia nechat plout na melasovém přílivu, a já tentokrát neudělám nic jiného, než že otočím hlavu a budu inhalovat, ty udělej zbytek — a vždycky od té doby, co se snažím oddělit jedno od druhého, nebo ne, protože teď to vzdávám, teď neodděluju, ale spojuju, oddávám se příjemným příběhům, rozsvěcuju misku, jednu pro mě a druhou pro mě, ještě naposledy ji ochutnávám, vychutnávám barvu a vůni, její začátek, takhle, tak je to dobře, a pak končím, protože teď je načase se ztišit a nechat mluvit ostatní.

První kniha

Město opia

2 Pattharmár, doslova ‚kamenem bijící‘. (Pozn. překl.)

3 Rastafariánství či rastafari je náboženské hnutí pocházející z Jamajky, kde vzniklo ve 30. letech 20. století. Toto náboženství kombinuje především prvky židovství a křesťanství, částečně islámu a dalších (např. animistických) věr. (Pozn. překl.)

4 Piála, zvaná také piola, piyala nebo piyola, je malá miska užívaná ve velké části Asie k pití čaje nebo studených nápojů. (Pozn. překl.)

4

1.

Dimple

Než začali Dimple říkat Zínat, pracovala částečně pro Rašída a každý večer mizela do hidžrovského^5 bordelu. Kouřil jsem na jejím místě, i když ostatní dýmky byly volné, a mluvili jsme tak, jak mluví kuřáci, ve vodorovné poloze, s dlouhými pauzami, a naše slova byla tak tichá jako žvatlavé věty malých dětí. Kladl jsem jí obvyklé hloupé otázky. Je lepší být muž, nebo žena? Dimple říkala: Pro konverzaci je lepší být žena a pro všechno ostatní, pro sex, je lepší být muž. Pak jsem se jí zeptal, jestli je žena, nebo muž, a ona přikývla, jako by to bylo poprvé, co se jí na to někdo zeptal. Bylo jí tehdy asi pětadvacet a v té době měla ve zvyku setřást si vlasy do očí a úplně bezdůvodně se usmívat, byl to sladký úsměv, pokud se pamatuju, bez jakéhokoli náznaku změn, které ji měly postihnout.

Řekla: Žena a muž jsou slova, která užívají druzí, já ne. Nejsem si jistá, co jsem. Někdy nejsem ani jedno, nebo jsem nic. Jindy cítím, že jsem obojí. Ale muži a ženy jsou tak rozdílní, jak může jedna osoba být obojím? Není to to, co si myslíš? No, já jsem obojí a bohužel jsem se dověděla pár věcí, věcí takového druhu, že bys je radši neměl vědět, pokud máš v úmyslu žít v tomhle světě. Vím například něco o lásce a o tom, jak milenci chtějí stravovat a být stravováni a mizet jeden v druhém. Vím, jak moc touží, aby dva byli jedno, a vím, že to nejde. Co jiného? Ženy jsou víc vyvinuté biologicky a citově, to je dobře známo a je to zřejmé. Ale pletou si sex a ducha, neoddělují je. Muži, jak víš, to vždycky oddělují: oddělují svou lidskou a psí podstatu. A pak řekla: Ráda bych ti o tom pověděla víc, o rodinné podobnosti mezi muži a psy, protože toho mám hodně co říct, jak možná tušíš, ale jaký by to mělo smysl? Je malá pravděpodobnost, že bys to pochopil, jsi koneckonců muž.

~

Angličtinu si osvojila konverzováním se zákazníky a sama se naučila číst. Z abecedy toho znala dost, aby porozuměla některým slovům v novinách a filmových magazínech, na něž narazila, nebo v paperbackových románech, které zapomněli zákazníci v cháně, či v nápisech na krabicích s pracími prášky nebo na tubách se zubní pastou. Bengálí jí někdy dával knížky, obvykle historické, ale také filozofické, zeměpisné a ilustrované biografie s názvy jako Velcí myslitelé dvacátého století nebo Sto velkých mužů světa. Nacházel ty knihy v bazarech kolem ulice Šukladží, kde bylo centrum obchodu s použitým papírem, koberečky, hračkami a harampádím všeho druhu. Dával jí knihy a ona je četla tajně, protože neměla ráda, když ji někdo viděl číst. Četla tak, jak čtou negramotní lidé. Ráda si prohlížela obálky a prstem sledovala název, a když dokázala dát větě nebo slovu smysl, vzrušovalo ji to.

~

Ležel jsem v cháně, která byla v klidné odpolední hodině prázdná, když se mě Dimple zeptala, jakou knihu to čtu. To není kniha, řekl jsem, to je časopis a tohle je příběh o jednom indickém malíři, který žije v Londýně.

„Time. Jaké velké jméno pro malou knížku. Je ten tvůj malíř slavný?“

„Tady ne, v Anglii ano. Zběhl ze studia. Ne, řekl jsem to špatně. Vyhodili ho za to, že dělal pornografické obrázky na chlapeckém záchodě. Prošel uměleckou školou a získal stipendium do Oxfordu. Ti noblesní Britové si mysleli, že je to nějaký hinduistický učený mystik. Ale tady se říká, že maluje Krista kompetentněji než britští malíři.“

„Čti.“

„Umění Newtona Pintera Xaviera je katolická vina, vybuchlá se zničujícím účinkem. On ani tak nemaluje, jako kuchá a vyvrhuje. Jeho změnění Kristové jsou mocnější než Baconovi, protože k nám přicházejí bez rámu či posouzení nebo něčeho, co jsme schopni ocenit v pozemském kontextu. Jsou nespoutaní historií. Pokud jde o zeměpis, zůstávají zcela mimo rámec britských ostrovů a obávám se, že i mimo indický subkontinent. Line se z nich sex, kacířství a nahodilé ukázky z psychopatologie všedního života.“

„Dost, přestaň, to už je moc. Ukaž mi obrázky.“

Redaktory napadlo přidat několik reprodukcí Xavierových obrazů. Byla tam krvácející Kristova postava zabalená v trnech velikosti železničních pražců, postava jevící se jako malá a zneužitá na pozadí krvavých cákanců. Byl tam autoportrét. A byly tam dvě bezcitné nahé figury, měkká bílá těla roztažená na nerezové oceli, mrtvá kůže svraštělá v ostrém zářivém světle. Dimple hleděla na obrázky a mlčela. Pak mi časopis podala zpátky a přimhouřila oči, jako by se na to nemohla dívat. Řekla: „Je příliš rozhněvaný, než aby myslel. Je tak rozhněvaný, až je vražedný. Chce udělat všechno ošklivé. Chce zabít svět.“ Pak dodala: „Jak můžeš takovému člověku věřit? Jak s ním můžeš souhlasit, když říká, že lidé jsou nemocní a zaslouží si zemřít?“

~

Po chvíli se zeptala, jestli bych nepřečetl něco jiného, sáhla pod svůj kavalec a vytáhla učebnici zabalenou v hnědém papíře, jak to dělají školáci, Novou kombinovanou učebnici pro nekřesťany: zkušební učivo z historické a mravní vědy. Pod názvem bylo jméno autora: S. T. Pándé, profesor historie, Univerzita v Barodě. Knížku mi ukázala, nalistovala stránku, kterou si označila, a já jsem přečetl pár řádků.

„Zakladatelem křesťanství byl Kristus, Ježíš, jehož osobnost, rovnou měrou šílená a přitažlivá, sloužila radikálnímu programu, který usiloval o svržení hierarchických sociálních řádů světa. Jeho radikalismus, jenž se nejlépe projevil pod zástěrkou mystických proslovů, lze nejlépe shrnout následujícím nepřímým citátem: ‚Nebuďte spokojeni se stavem věcí.‘ Byl mu vlastní ostrý jazyk, kterým cílil na kněží, boháče, politiky, lichváře, židy, nežidy, nepřátele i přátele. Někteří říkají, že měl zvláštní dar spontánní pravdomluvnosti. Podle jiných to bylo jeho prokletí. Narodil se Marii, panenské manželce a matce, jež byla obdařena půvabnou tváří tvaru hrušky a jejíž stoupenci se k ní obracejí následujícím způsobem: Svatá Maria, Matko Boží, pros za nás hříšné, nyní i v hodinu smrti naší. Amen!

Ježíš byl mimo jiné provozovatelem medicínské praxe bez licence, který dokázal vyléčit nemocné pouhým dotykem ukazováčku pravé ruky. Zda byla tahle schopnost božského původu, nebo šlo pouze o věc zkušenosti a obratnosti v užívání léčivých bylin, o tom je možné diskutovat. O čem není sporu, to byl zázračný vliv, který měl na nemocné a umírající. Proto se nemocní lidé stávali křesťany, a chudí rovněž; jinými slovy, nejnižší z nízkých konvertovali ke křesťanství, protože v něm nacházeli balzám, jenž mírnil kastami ovládané způsoby světa.“

Napadlo mě, zda to je styl profesora Pándého, psát tak, jako by trávil dny a noci s Ježíšem a Marií, dělal si poznámky a shromažďoval informace z první ruky, které nyní sdílí s námi, jeho šťastnými čtenáři. Řekl jsem Dimple, že ten profesor, pokud jím opravdu je, mi připadá jako nespolehlivý zdroj, i když je docela zábavný. Řekl jsem, že není nic špatného na tom být nespolehlivý. Kdo není? Každopádně jaký má smysl být spolehlivý, jako pes, nebo automobil, nebo křeslo? Řekl jsem, že by mi to nevadilo, kdyby sám sebe nenazýval historikem a mravním vědcem. To Dimple nezajímalo. Měla závislost na příbězích, byla takový typ čtenářky — pokud dokázala číst —, která nerada došla až na konec knížky. A tak jsem si držel knihu profesora Pándého otevřenou na prsou a pokračoval jsem ve čtení.

„Ježíš byl ukřižován velmi krutým způsobem, avšak zemřel s úsměvem. Jeho šťastná tvář měla velký vliv na jeho žáky, stejně jako zázraky, které konal. Byl to vlastně skvělý účinkující: bez ohledu na okolnosti zvládl několik představení týdně. Jednou nakrmil pět tisíc lidí jen pěti bochníky chleba a dvěma rybami.“

Dimple řekla: „Pět bochníků chleba a dvě ryby, to znamená, že půltuctem ryb by býval mohl nakrmit celou chudou Bombaj, ne, ne, to jistě ne, jen celou ulici Šukladží. I tak, měl se narodit v Indii.“

~

Šla k oknu a plivla na ulici. Na prstech měla spáleniny a nehty nalakované načerno. Na klíční kosti měla odřeninu ve tvaru měsíce a přitahovala si košili těsně ke krku, aby ji zakryla. Chvíli stála u okna a hleděla na ulici, a po zbytek života si pak pamatovala, jak prach z ručních vozíků vířil ve slunečním světle a jak tehdy žila, pamatovala si bordel s červeným číslem 007 na dveřích, koupelnu, kterou sdílela s ostatními prostitutkami, otvor ve tvaru buráku, do něhož močili, všichni, i zákazníci. Pamatovala si ženy, s nimiž pracovala, nové a ne tak nové ženy ze všech možných měst a městeček, od Sikandarábádu a Patny po Kalkatu a Káthmándú, které poslali do Bombaje, aby vydělávaly peníze pro své rodiny doma, peníze, které ty rodiny nikdy neviděly, protože provozovatelé bordelů je opomíjeli posílat. A Dimple si měla zapamatovat, že to bylo přibližně v téže době, kdy se rozhodla vytvořit si vlastní budoucnost, zhruba v té době začala číst, s hlavou na kavalci nebo se zkříženýma nohama a shrbená pracně dešifrovala písmena, dokud nenašla smysl. Když se probudila, věděla, že její působení v bordelu se blíží ke konci a ona brzy odejde, že jen musí vytrvat ve svém odhodlání a uskuteční se to, její budoucnost, jen když vydrží, a věděla, že ať se stane cokoli, ať dosáhne čehokoli, nebo ne, bude to její protest vůči bordelu.

~

Bylo to ten den odpoledne, nebo někdy jindy, když vytáhla výtisk Sexdetektiva, magazínu se skutečnými kriminálními případy, na němž byl Bengálí závislý? Listovala v něm, dokud nenašla příběh ve fotografiích Sukničkář Hubby dostal, co si zasloužil. Na prvním panelu muž v květované košili a zvonových kalhotách podával prsaté ženě slunečnici. Text byl zarámován v komiksových bublinách. Dimple ukázala na části, které chtěla, abych přečetl.

„,Jsi moc chytrý. Dáváš mi květinu a na oplátku chceš květ mého mládí.‘ Jejich horký dech se navzájem mísí. Z očí do očí si sdělují, jak silně oba žízní. Prakáš a Prija se k sobě přibližují, aby vypili nápoj lásky. ,Prakáši, tvůj dráždivý dotek vzrušuje květinu, prosím dotkni se panenství okvětních lístků kapkami své mužné síly.‘ Prakáš se prsty dotýká Prijina rtu a probouzí její tělo.“

Četl jsem tu pasáž bezděčně poněkud změněným hlasem, s pohrdavým nebo posměšným podtónem, a ona se mě zeptala, proč se směju.

„A proč jsi tak vážná? Je to příběh, někdo ho vymyslel.“

„Příběhy jsou skutečné. Copak nevidíš, že se tihle lidé ženou do katastrofy? Vrať mi tu knížku.“

„To není knížka.“

„Ne?“

„A tohle není dýmka.“

„Tak dost. Sníš s otevřenýma očima.“

~

Dimple možná ten nápad vnukla táí nebo některá randí v bordelu, ale Dimple, protože to byla Dimple, si z toho vyvodila něco jako školní lekci, minilekci. Říkala, že mi musí něco povědět, něco, co bych si neměl brát osobně. Říkala, že mi povídá tyhle věci kvůli otázkám, které jí kladu, a protože její vlastní myšlenky teprve teď dostávají formu. Říkala, že muži, ať jsou jejich sexuální preference jakékoli, mají víc společného s jinými muži než se ženami. Je také možné, že mají víc společného se samci jiných druhů, se šimpanzy, kozly nebo psy, zejména psy, jak mi vysvětlila už dřív, než se ženami. Když to říká, neznamená to nic krutého, pokračovala, a zvlášť ne pro muže. Oprav mě, pokud se mýlím, ale není pravda, že muži se nezajímají ani tak o něžnosti jako o orgasmus? Není pravda, že hlavním smyslem sexuálního aktu je pro muže vypuzení semene do vhodné schránky, nebo i do nevhodné, pokud nic jiného není po ruce? Nemám v úmyslu být cynická, ale pravda je, že propast mezi muži a ženami je nepřeklenutelná a vztahuje se na všechno, od přijímání rozkoše po význam manželství. Skutečný soulad je nemožný; můžeme doufat nanejvýš tak ve společný život. Nic jsem jí na to neodpověděl. Co mě na tom proslovu překvapilo, to nebyl jeho obsah. Mluvila anglicky, plynulou angličtinou, a já jsem se divil, jak to, že je v ní tak dobrá.

~

Později, když mě přemohla dřímota, jsem měl sen, že procházím chodbami domu, v němž byla dávno odpojena elektřina. Šel jsem chodbami po zvuku vody, až jsem došel na konec a do pokoje za ním. Chvíli mi trvalo, než jsem poznal stín čekající v posteli. Dávná přítelkyně, řekl jsem, pověz mi příběh o své smrti, a prosím tě, musíš se hodně snažit, to je jediný způsob, jak spolu můžeme mluvit. Dimple se zdvořile usmála. Cože? Já ti nerozumím. A já jsem zopakoval: Řekl jsem, že se musíš hodně snažit. Jak si přeješ, odpověděla, je to tvůj dům, ale proč neotevřeš okna? Neměl bys svítit elektrikou za úplňku. Raději rozsviť svíčku, a otevři okno. Venku fungovala jen jedna pouliční lampa. Do světla přikulhal nějaký pes se zlomenou nohou. Zdálo se, jako by se ulice pohybovala, a já jsem si uvědomil, že je pod vodou. Slyšel jsem, jak voda naráží do budovy, a cítil jsem chemikálie na její hladině. Dimple řekla: Buď rád, tolik lidí nemá ani tohle. A pak: Umřela jsem v prosinci ve tři hodiny odpoledne. Na promenádě se procházeli lidé. Nějaké dítě se zeptalo: Je tohle moře, nebo oceán? A matka odpověděla: Pij si svou kokosovou vodu a aspoň chvíli mlč. Pamětní lavičky byly prázdné, až na vrány. Stál tam nějaký pár a hleděl na moře a já jsem si všimla, že ta žena je těhotná, a zdálo se mi, že jsou mrtví, jako všichni na promenádě, ale ze všech mrtvých lidí, kteří se venku procházeli, jsem byla já nejmrtvější, byla jsem celá od krve, své nebo někoho jiného, to jsem nevěděla. Moře leželo mezi špinavými mangrovy a já jsem si představovala, že jsem slapový proud, který se rozlévá mezi skalami nedaleko Bandstandu, špinavý, krví lemovaný odliv, který ustupoval a pak zmizel. Chceš vědět, co se stalo potom? Umřela jsem a moje duše visela vzhůru nohama v jeskyni plné tvorů toužících se narodit, visela jsem tam vzhůru nohama mnoho let nebo hodin. Na stěně byl už dlouho nápis, Propast Lóka se tam psalo, a přestože písmena byla vybledlá, několik z nás se zdržovalo poblíž, jako by blízkost slov mohla zajistit náš návrat do země živých. Ale já se nemůžu vrátit, jenom takhle, částečně.

„Jsem rád, že jsi zpátky,“ řekl jsem.

„Já jsem tady po celou dobu. Co jsem dělala? Já nevím. Lidé mi povídají různé věci, tajné věci. Jsou ke mně milí, protože mě mají rádi a říkají mi, co mám čekat.“

„Co ti povídají?“

„To, co říkám já tobě, že jsme tady, blízko u tebe, neviditelní samozřejmě, ale jsme tady.“

„Kde?“

„Nikdy jsem nepotkala nikoho, kdo se pořád tak ptá,“ řekla Dimple, zvedla oči k oknu a usmála se. „Na druhé straně zrcadla máme ruce položené na skle a snažíme se dotknout tvé tváře. Jen závoj tě od nás odděluje, průhledný závoj, tak tenoučký, jako je ten, co tě odděluje od tvých snů. Jestli s námi chceš mluvit, musíš jen ponořit ruku pod hladinu vody. Čekáme na pohled nebo na slovo, nějakou odezvu na naši přítomnost. Jestli ponoříš ruku, uslyšíš nás. Měl bys naslouchat. I když to nemůžeš snést, měl bys naslouchat.“

5 Hidžra — příslušník tzv. třetího pohlaví v Indii, je vykastrovaný muž oblékající se a vystupující jako žena, viz http://www.vesmir.cz/clanek/hidzra-treti-pohlavi-v-indii, cit. 30. 11. 2012.

2.

Rúmí o pasácích

Vyslechl jsem rozhovor, nebo víc než to, hádku, mezi jedním pasákem a vysokým mužem, který měl na čele kastovní znamení. Ten dlouhán měl kovbojské holínky, které si odmítl nechat u dveří. Neslyšel jsem, co říkal pasák, ale hlas toho druhého muže bylo těžké přeslechnout. Povídal pasákovi, že zákony nabídky a poptávky platí sakra všude včetně žump třetího světa. Jsi dětinský, říkal. Neměl by sis to brát osobně, když tvoje kurvy nejdou na dračku. Zeptej se sám sebe, jak můžeš situaci napravit. Možná nepotřebuješ nic jiného než pravidelné lékařské prohlídky. Pravidelné kontroly, to je, příteli, řešení. Výsledek prohlídky pověsíš na stěnu, aby ho všichni viděli, ale jen když bude negativní. Pasák byl obr s poďobanou tváří a zuby měl příliš velké na své rty. Ústa otevřená, jako by supěl, ale při řeči nezvyšoval hlas. Řekl: Povídal jsi, že jsem dětinský. Použil stejné hindské slovo jako předtím ten druhý muž, „bačpana“. Mohl natáhnout ruku a přerazit svého protivníka vedví, aniž by se zapotil. Zastavil ho však výraz v jeho tváři, nevzrušený a klidný, jako by pod košilí skrýval pistoli nebo aspoň nůž.

„Sjetá debata,“ řekl ten muž, když pasák s psí tváří zmizel. Kolem krku měl sluchátka a já jsem slyšel podivnou hudbu, která se z nich linula. „Něco jsem řekl, on se nakrknul a pak se, do hajzlu, zase zklidnil. Chceš něco vědět?“

Poněkud ztišil hlas, což pro muže kolem nás fungovalo jako signál. Řekl: Je potřeba si zapamatovat jednu drobnou, ale nadmíru důležitou věc: pasáci jsou zbabělci. Pasáci jsou k ničemu. Pasáci vydělávají na slabých a nemocných, na mužích a ženách, kteří ztratili vůli, kteří nikdy nebudou bojovat ani se nezmůžou na žádný odpor, kteří chtějí zemřít. Jakmile člověk jednou ví, že pasák je zbabělý hajzlík, už nemá problém: může se k němu chovat jako muž. Dokáže se smířit s fakty, a fakt je, že život je sranda, zatraceně blbá sranda. Není důvod brát ho vážně, protože ať se stane cokoli, a já myslím úplně cokoli, dopadne to stejně: vždycky natáhneš brka. Chápeš, oč jde? O nic, do hajzlu.

Pomyslel jsem si: Snaží se na mě udělat dojem. Kuřáci opia jsou otroci dýmky, což nás ve světě degraduje, a vynahrazujeme si to chvástáním a lhaním.

Pak se dlouhán posadil a zahalekal přes místnost na Bengálího: „Šéfe, mohl bych dostat tu piálu ještě dneska? Už jsem tady půl hodiny a to čekání mě unavuje.“ Někdo zakašlal a místnost ztichla. Bengálí — zdálo se mi, že poněkud váhavě — postavil piálu Dimple na podnos.

„Mám dojem, že jste jim tady moc do oka nepadl,“ řekl jsem.

„Ech, do hajzlu, na místo, jako je tohle, bych nešel bez ochrany.“ Významně se podíval na svůj kufřík. „No, tak odkud vlastně jsi?“

„Z Kéraly, v jižní Indii.“

„V té jižní tramtárii? Vím, kde to je. Máš problém?“

„Když udělám tu chybu a promluvím tady malajalamsky, tak mám.“

„Tady? Myslíš jako třeba se mnou? No, tím se netrap, věci se mění: vy jižani budete OK. Nás zajímá vyšší hra.“ Ztišil hlas a sykl: „Židáci.“

„Jde o tu novou strategii, jak získat přátele a vydělávat peníze?“

Opřel se o jeden loket, aby se na mě podíval víc zblízka. „Šéfe, měl by sis dávat pozor na hubu. Možná ses naládoval opiem a je ti to jedno. Anebo chceš přijít o kejhák a hledáš snadný způsob. Nebo máš v hlavě brouka, jako já.“ Vrhl na mě široký blahosklonný úsměv, a když mi pak podal ruku, jeho stisk byl pevný a vlhký.

„Mimochodem, jmenuju se Rúmí. A ty?“

„Dom.“

„S takovým jménem jsi v hajzlu. S těmato lidma tě spojuje jen to hulení.“

„Co to posloucháte za muziku?“

~

Podal mi sluchátka. Zvuk byl vysoký, jako hudba k nějakému filmu, z níž byly scény náhodně pospojovány dohromady, nebo rozstříhány a zahrány pozpátku, nebo úmyslně zpřeházeny. Cinkaly láhve a se skřípotem se otvíraly dveře. Zazněl výstřel. Nějaké dítě zašeptalo: Je tady? Kde je? Jakási žena plakala a říkala: Nahín, nahín. Pak tam byl zvuk vody padající z velké výšky. Dveře se skřípavě zavřely a na dlážděné podlaze se roztříštila láhev. Vysoký ženský hlas padal přes oktávy do hloubky a zazněl výstřel. Nějaký muž hekal jako pes. Zaplakalo dítě a voda narážela do boku člunu nebo těla. Bouchla láhev šampaňského a zazvonil domovní zvonek. Kytary Jamese Bonda hrály na pozadí kovbojské smyčcové instrumentace. Dítě řeklo: Tady je. Kde je tady? Ženský hlas, nasáklý ozvěnou a whisky, předvedl další dokonalý pád a já jsem v hlavě pocítil náhlý pokles jako nával závrati. Slyšel jsem zvuk vody a Dimple mi podávala dýmku. Vložil jsem si ji mezi rty a uslyšel jsem, jak nějaký muž křičí: Moniko, miláčku, a tak se mi zatočila hlava, že jsem musel zavřít oči. Pak nějaká žena řekla: Je tady? A dítě zašeptalo: Nahín, pak zazněl výstřel a všechno zmlklo. Sundal jsem si sluchátka a vrátil je Rúmímu.

Řekl: „Bombajské blues.“

3.

Návštěva malíře

Viděl jsem v novinách Free Press Journal, že Newton Xavier se má objevit ve městě. Bude číst básně a odpovídat na otázky ohledně své nové bombajské výstavy, první za tucet let, která bude zahájena ten týden v Džahángírově umělecké galerii v Kala Ghodě. Nadchlo mě, že budu mít možnost vidět ho živého zblízka. Chtěl jsem vědět, jak vypadá. Vzpomněl jsem si na jeho práce, které jsem viděl, a články, jež jsem o něm četl a které ho popisovaly křiklavými a nechutnými frázemi, co zněly skoro jako projevy lásky. Většina pisatelů se shodovala v tom, že je to enfant terrible a že je skvělý; postmoderní podvratný živel, který odmítá nálepku „postmoderní“; opilec, jehož impozantní hýření přirovnávali k takovým jeho významným alkoholickým předchůdcům, jako byli Dylan Thomas, Verlaine a J. Swaminathan, přestože prý se nedávno zřekl chlastu, poté co ho náhlá ztráta vědomí přivedla do nemocnice; divoké děcko, nyní v raném středním věku, „které překonává vylomeniny romantiků, aspoň pokud jde o něhu a vztek“, tohle podle Londýnské knižní revue. Daily Mail to vyjádřil prostěji: je „permanentně opilý chlastem, ženskými a krásou“ a také je „posedlý uměním a sám sebou“ a „šílený, zlý a nactiutrhačný“. Je protřelý, jizlivý, fotogenický, předčasně dospělý a píše básně. Literární příloha novin Times uvedla, že jeho dvě básnické sbírky, nově vydané pod titulem Písně pro plechové uši, jsou chaotičtější než jeho malby, i když se věnuje stejným tématům, například světu jako zhmotnění odcizené mysli a třem velkým náboženstvím — islámu, hinduismu a křesťanství — jako důkazu odcizení. Dumal jsem nad reprodukcemi maleb, které jsem našel v časopisech, zvlášť nad sérií s hinduistickým Kristem. Tohle jsou malby, které chce, aby si lidé pamatovali, přemítal jsem, obrazy Krista s modrou kůží, nalíčenýma očima a kastovním znamením. Kristus, který hraje na flétnu nebo krade šaty mladým vesnickým nymfám či medituje v jeskyni: podivné portréty v živých indických červených a žlutých odstínech.

Xavier měl mluvit v PEN centru ve čtvrti New Marine Lines. Jel jsem vlakem z Grantovy ulice do stanice Churchgate a pak jsem šel pěšky do kulturního centra Theosophy Hall. Čekalo tam asi tucet lidí. Stropní ventilátory na dlouhých tyčkách promíchávaly ve veliké místnosti horký vzduch a prach. Stěny byly pokryty starými svazky zamčenými v zasklených vitrínách. Nebylo možné dotknout se knih, které vypadaly, že se při nejjemnějším závanu vzduchu rozpadnou. Byly zde všechny tři svazky Tajné doktríny^6, malá, v kůži vázaná vydání, která se v bombajské vlhkosti už rozpadla, rozložená na dlouhých stolech. Jeden výtisk jsem otevřel, rychle jsem ho prolistoval a přečetl si biografickou poznámku na konci. Jak se na slavnou autorku slušelo, madam Blatavská dělila svůj čas mezi tři světová velkoměsta: její popel byl rozptýlen na třech kontinentech. Její portrét, který zdobil hlavní budovu, byl ten nejprominentnější v místnosti. Ta stará podvodnice pózovala se svou velkou hlavou opřenou o jednu ruku a snažila se, seč mohla, zhypnotizovat fotoaparát. Na rtech jí nehrál ani náznak úsměvu. Byla to podivná scéna pro vystoupení bezbožného katolíka Newtona Xaviera.

~

Sedl jsem si na židli vpředu. Byl květen a lidé se ovívali novinami. Zvedl jsem složený arch papíru, který spadl na podlahu. Držel jsem černobílou reprodukci jedné z Xavierových raných maleb, oslepený krvácející Kristus, zkrácené paže měl zvednuty a jeho ruce byly přibity ke kříži tak hrubě, že proudy krve stékaly na diváka. Po bocích téhle ztýrané figury byly dvě dokonale čisté busty, muže v taláru a nahé ženy s letním kloboukem. Reprodukce byla skoro smytá, takže bylo možné rozeznat jen velká prsa ženy a podpis, Xavier77. Byla tam také báseň:

Sonet

Bůh & pes & kostky & den,

nic neumírá, říkám hned.

Žijte navždy, žijte jen.

Podle plánu točí se svět.

Všechno se bez konce točí,

vše opakuje doztracena.

Však se mu směješ do očí:

ta moucha, světlo, mrtvá mladá žena.

Všechno žije & vždycky bude žít

tady či na jiném místě.

Tak otevři mi náruč, dej mi klid,

ať přivoním k tvé kůži čisté.

Ztracený bratře, pojď ke mně dolů,

miluj mne, a navěky budeme spolu.

Ten sonet byl podivným způsobem spojen s jeho malbami. Byla zde ta posedlost náboženstvím a sexem, ta impozantní sebestřednost, výstřední interpunkce. Chtěl jsem si to přečíst ještě jednou, ale nějaká žena na židli vedle mě si začala stěžovat hlasem, který se nesl přes celou místnost: „To je špatné, to je moc špatné. Už má čtyřicet minut zpoždění. Kdo si myslí, že je? Rádžéš Khanna^7?“

A právě v té chvíli se objevili, prošedivělý muž v kurtě^8 podpíral druhého šedivého muže v kurtě, a jako poslední vešel zřízenec v modré košili s krátkým rukávem a červeně vyšitým nápisem PEN na náprsní kapse. Aspoň zřízenec byl střízlivý. První opilec, Ákáš Iskaj, byl básník a umělecký kritik, jehož jméno se často objevovalo v novinách. Pomohl svému příteli na židli na jevišti a pak se došoural na pódium, kde spustil dlouhou, nečekaně souvislou řeč o moderním indickém umění.

„Xavier a jeho staří přátelé a kolegové ze Skupiny moderních autistů vymysleli moderní indické umění,“ řekl nakonec. „Ten výraz používám záměrně, protože tohle starší umělci jsou.“

„Proboha,“ přerušil ho druhý muž, „nepovídej, že jsem starší, ještě pořád nejsem žádný suchar. A neříkej, že jsou to moji přátelé: už dávno jsme se vydali vlastními cestami. Pokud něco, jsme staří antagonisté.“

Zdálo se, že básníka ta poznámka nevyvedla z konceptu. Moderní autisté byli tvůrci, kteří riskovali, pouštěli se do věcí, na něž nikdo jiný neměl odvahu. Byli to upřímní inovátoři, i když se mýlili a byli nemravní, protože to byly děti v městském pralese. Nazýval je bezbradými zázraky, i když jsem možná špatně slyšel, snad říkal bezradní. Tehdy jsem už trochu dřímal. Tito smělí mužové, protože to všichni byli mužové, svrhli diktát akademií a škol tam a onde, říkal Iskaj. Učinili to nově, Ezrovými^9 nenapodobitelnými slovy, což jak básníci vědí, není ani tak diktát jako trochu praktické rady. Při zmínce o poezii se v obecenstvu ozvalo nespokojené mumlání. Iskaj začal tušit, že posluchače ztratil, a obrátil se ke Xavierovi, který nehybně seděl na židli.

„Snad ty nám řekneš, o co šlo při tom odpadnutí?“

„O barvu, bratře Iskaji. O co jiného? Ta nás svedla dohromady, a pak nás roztrhla. Měl bych říct, že situace tehdy byla zoufalejší. Byli jsme na bombajské umělecké škole, JJ School of Art, mnoho se nás tam učilo malovat. Krmili nás tím, co už dávno bylo pasé, co vyvážela Královská škola a Bengálská škola, a pak jsme objevili Picassa a Van Gogha a Gaugina. Byli jsme mladí, vzájemně jsme se napájeli energií. Všechno bylo doširoka otevřené. Teď se to samozřejmě změnilo. Já nesouhlasím s jejich ideami ohledně barvy a nepochybuju o tom, že oni nesouhlasí se mnou.“

Nastalo nervózní ticho, zatímco malíř, kterého jeho výbuch unavil, hleděl bez výrazu na své obecenstvo. Ticho se protahovalo, až jedna malá postava vzadu v sále zvedla ruku a Xavier na toho muže ukázal.

„Umělecká škola vás neučila nic o barvě?“

„Ovšemže ne,“ odpověděl Xavier. „Já jsem se barvy naučil pozorováním květin. Ale nemluvme o škole.“

Pak řekl Iskaj: „Už žádné otázky, čas na dotazy uplynul. Budeme pokračovat řádným způsobem, prosím. Nejdřív k nám promluví náš čestný host. Společně přivítejme Newtona Xaviera, pevně spjatého s Indií.“

Avšak čestný host se nedokázal zvednout ze sedadla. Zřízenec vsunul ruce do Xavierových podpaží a zabral. Nic. Pak Iskaj navrhl, aby Xavier četl vsedě, a zřízenec mu podal list papíru. Malíř držel papír jednou třesoucí se rukou, dvěma prsty druhé si přidržoval brýle. Vypadal starý a smrtelně nemocný. Nebyl jsem jediný, kdo čekal, že spadne ze židle, a překvapovalo mě, že lidi v obecenstvu nezajímaly Xavierovy básně ani jeho názory na barvu. Přišli, aby se podívali, zda ten zlý hoch indického umění dostojí své pověsti. Doufali, že uvidí, jak jim před očima shoří nebo vybuchne či zemře na srdeční infarkt, nebo vyskočí ze židle a napadne někoho z obecenstva. Čím hůř se bude chovat, tím budou spokojenější. Byl to voyerismus nejhoršího ražení, hltali jsme detaily: skvrny na jeho kurtě — alkohol? krev? semeno? —, jeho pochybné gumové pantofle, strniště po hýření a rychlé pohyby očima, jeho smrtelnou bledost i ten obdivuhodný fakt, že byl příliš opilý, než aby stál.

„Teď víme, co to znamená být beznohý,“ poznamenala žena vedle mě jevištním šepotem, který se nesl celou místností.

„Madam, už jsem se zmiňoval o vašem zlozvyku. Prosím buďte tiše, nebo budu nucen nechat vás vyhodit,“ ozval se Iskaj, náhle rozhněvaný.

Někdo před Xaviera postavil sklenici vody, ale když ten ji roztřesenou rukou zvedl, trochu vylil na stůl a hned sklenici zase odložil, aniž by si smočil rty. Řekl, že přečte jednu svou novou báseň, ale říkal to tak tiše, že se obecenstvo muselo naklánět dopředu, aby ho slyšelo. Pak začal číst a jeho hlas byl lehký, slova dokonale artikulovaná, dikce zaoblená a bohatá, ne britská nebo americká či indická, ale božská. Nejpřekvapivější byl tón naprosté kompetence. Slyšel jsem pod tím chlad a zamrazilo mě z toho, dokonce i v tom vedru mě zamrazilo.

~

Báseň, napsaná v rytmických čtyřverších, byla situována do budoucí pustiny po válce nebo hladomoru či epidemii, kdy jakási nejmenovaná katastrofa zahubila většinu světové populace. Národy se ve snaze chránit proti neviditelnému nebezpečí rozpadly na menší státy, z nichž každý měl vlastní vládu, náboženství, jazyk a specifické sociální zvyklosti. Cestování mezi městy bylo děsivě komplikované a cestovat mezi státy bylo všemi vládami zakázáno. Občané u sebe museli stále nosit pas. Xavierova báseň se soustředila na vesnického marockého chlapce, který onemocní, když se chystá do školy. Rodiče ho odvezou do nemocnice ve Fezu a vedení jim sdělí, že jejich syn se nikdy neprobudí z kómatu a jejich další kontakt s ním by měl za následek jen to, že sami onemocní nebo budou uvězněni, protože opustili svůj vlastní městský prostor a tím, že přijeli do Fezu, porušili zákon, a jestliže tam setrvávají, vlastně pokračují v jeho porušování. Rodiče jsou nuceni syna opustit a vrátit se do své vesnice, kde se u matky brzy vyvine agorafobie a z otce se stane systematický mučitel chovanek malého ústavu pro duševně choré, v němž pracuje. Chlapec se probudí ve městě, které nezná, sám v pokoji uprostřed noci, až na to, že vůbec není noc, protože okny proudí dovnitř červené světlo. Jsem mrtvý, stejně jako Jed-di, jako Ammi a Abba. Všichni zemřeli a já jsem v pekle za ty špatné věci, které jsem udělal. Neví o tom, ale uzdravil se. Dál však leží v posteli, připoutaný ke glukózové kapačce a monitoru. Pak vidí, že měsíční světlo zčervenalo a je tak jasné, jako by chlapce přišel navštívit sám ďábel. Chlapec jde k oknu a vidí, že budova je v plamenech. Běží nekonečnými chodbami nemocnice, ve které, jak brzy pochopí, není nikdo kromě něho. Pak následují dvě čtyřverší popisující krajinu, poušť v noci a za časného svítání, píše se tam o nutnosti najít pitnou vodu, o tom, jak je prospěšné sušené ovoce a med, které se dají nosit s sebou, a o zázračných léčebných schopnostech některých druhů kaktusů. Když se báseň opět vrací k chlapci, je už skoro dospělý. Je vůdcem bandy rebelujících nomádů, mladých lidí, kteří v noci cestují a ve dne se skrývají a přežívají jen díky štědrosti vesničanů. V zimě, kdy je chlapci osmnáct let, dorazí se svými kamarády do malého města, v němž poznává svou vesnici a jež se nyní rozrostlo do lokality jistého významu. Mladí lidé se z kopce dívají na spící město a chlapec poznává hřbitov, ústav pro choromyslné, kde pracoval jeho otec, pekárnu, čajovnu a další místa, ale ať se snaží sebevíc, nedokáže lokalizovat svůj rodný dům. „Pojďme dolů, trochu se projdeme,“ navrhuje jeho nejbližší kamarád a druhý ve vedení. „Budeme tam chodit, dokud ho nenajdeme, pak si odpočineme.“ Chlapec neodpovídá. Pochopí, že důvodem, proč nemůže identifikovat svůj dům, je to, že ten se mezitím rozrostl v sídlo s bazénem a zahradou, dokonce rozeznává dětské hračky rozeseté po trávníku. Skupina začíná sestupovat do údolí, když chlapec změní názor. Obejdou město a budou pokračovat v putování, říká. Báseň končí těmito slovy:

Ne že bych chtěl domů jít.

Kdo zná domov? Já samotu jen znal.

Někde jinde chtěl jsem být.

Kdekoli, jen odsud dál.

Xavier dál mluvil, třebaže už nečetl báseň. „Dnes jsem se probudil do jasného rána,“ řekl. „Nebo to snad bylo včera ráno, kdo ví? Každopádně jsem se probudil, obloha byla jasně modrá a já jsem si pomyslel, že pro některé z nás je to krásný den. Tak jsem si to myslel.“

„Proč by to pro vás neměl být krásný den? Přicházíte do Indie, jen abyste unikl zimě. V novinách se píše, že se stěhujete z Británie do Spojených států, abyste se stal občanem bohaté, nebo bych měl říct bohatší země. Říkají, že exil vám svědčí.“

Byl to ten malý muž vzadu, který se ptal už předtím. Iskaj řekl, že ještě není čas na otázky, a požádal toho muže, aby počkal. Xavier namítl, že nikdy netvrdil, že je občanem exilu. To je příliš velké a moderní slovo, aby vystihovalo jeho situaci, která je poněkud méně dramatická a souvisí s neklidem a příležitostí. Řekl: Nikdy jsem neměl v úmyslu stát se občanem Spojených států. Raději jsem a nadále budu prvotřídním občanem své vlastní země, než bych byl druhořadým občanem někde jinde. Dělám něco jiného: žádám o status cizince zvláštních schopností. To je při udělování víz kategorie, kterou doporučuju zájemcům o zelenou kartu.

Moje sousedka řekla: Počkejte prosím. Z kabelky si vytáhla zápisník a pero. Můj syn se zajímá o vyšší studium ve Spojených státech. Jaké jsou detaily toho víza, prosím? Čekala s připraveným perem, ale Xavier neodpovídal. Nehýbal se a nepřítomně hleděl jejím směrem. Čtyři nebo pět vteřin bylo ticho. Pak mu z úst uniklo silné zachrápání: seděl vzpřímeně s otevřenýma očima, ale spal. Náhle se ozvalo několik hlasů současně. Zdálo se, že najednou mají všichni na Xaviera nějakou otázku. Iskaj začal pronášet závěrečná slova, ale v přední řadě vstal nějaký starší muž a silou nebo vůlí dav překřičel. Jeho otázku přerušovalo osobité Xavierovo chrápání.

„Foster říká, že vlastenectví je posledním únikem ničemů. Johnson řekl, že by spíš zradil svou zemi než přítele. Yeats tvrdil, že ti nejhorší jsou naplněni vášnivou silou. Vaše rané malby se vyhýbají následnické póze vyjadřující plochou evokaci. V tomto světle považuji váš anti-občanský postoj prostě za nepřesvědčivý. Jestliže na americkém občanství nezáleží, proč ho nepřijmout? Moje otázka má proto dvě části. Nepodbízíte se lidem doma, když prohlašujete takové věci? A v souvislosti s tím, vzhledem k nedávnému vývoji, nepřijal jste místo v nejplánovitějším ze všech států, v Sovětském svazu?“

Iskaj řekl: „Newtone?“

Xavier se zvedl na nohy, nakousl větu: „Ano, když je to tak…“ a padl dozadu do náručí zřízence, který ho jemně posadil zpátky na židli. Pak řekl: „Teprve teď vím, co znamená barva.“

„A co znamená?“ zeptal se malý muž vzadu.

„Cože?“

„Říkal jste, že teprve teď víte, co znamená barva.“

Xavier se poprvé na toho muže podíval.

„Barva je způsob promlouvání, ne vidění. Básníci potřebují barvu, i hudebníci. Ale malíři by na ni měli zapomenout. Barva, jestli vám nevadí, že to tak říkám, je berlička, jako potřeba Boha. Pro některé evropské malíře devatenáctého století byla absence Boha stejně nepřijatelná jako absence barvy. Používali celé spektrum pro každou zanedbatelnou maličkost, pro ulici vyhlazenou deštěm, dům na útesu, čluny na jezeře. S lítostí říkám, že pro malíře v Bombaji nebo v Dillí či v Bhópálu má podobný přístup jen malý nebo žádný smysl. Kde je kontext? Pokud v tomto klimatu chcete udělat něco opravdového, musíte uvažovat o lenosti a surovosti. A taky o nezáměrném humoru. Ale nemá cenu tohle vám vykládat. Vy mě jen špatně pochopíte a budete mě nesprávně citovat, a já pak budu vypadat jako nabubřelec nebo blázen, což je ve skutečnosti totéž.“

Iskaj řekl, že schůzka končí. Řekl, že Xavier nebude podepisovat knihy. Poděkoval obecenstvu a pokynul mu ke dveřím. Lidé se mezi sebou bavili a nikdo se nezvedal k odchodu. Dokonce i ten starší kritik vpředu se zdál spokojený. Xavier je nenechal na holičkách.

~

Zůstal jsem sedět. Měl jsem dlouhý a vyčerpávající den. Právě jsem začal pracovat u jedné farmaceutické společnosti, kde jsem měl za úkol dělat korektury podnikového bulletinu. Byla to nudná práce. Trávil jsem dlouhé hodiny opravováním článků o deštníkovém účinku širokospektrých antibiotik, o posledním výzkumu v léčbě houbových onemocnění. Tahle práce mě však dostala do příjemné blízkosti kvalitních narkotik. Měl jsem přístup k vládou kontrolovanému morfinu, práškům na spaní, analgetikům, syntetickým opiátům, ke všem druhům sedativ, která byla přísně na předpis. Ten den ráno, protože jsem se cestou do práce nemohl zastavit u Rašída, jsem si vzal ze skladu dvě fólie prodomu. Ten měl zázračný léčebný účinek na všechno, co vás trápilo, dvě tabletky a člověk se motal, jako by celé dopoledne popíjel vodku. Pomohlo mi to zapomenout, že je mi špatně z opia. Později jsem se na hodinku zastavil u Rašída a včas jsem se dostal na čtení do centra PEN. S těmi sedativy a dýmkou opia pod opaskem jsem byl zdřevěnělý, ne-li gumový. Nebyl jsem tak sjetý jako Xavier, ale neměl jsem k tomu daleko. Když jsem otevřel oči, došlo mi, že jsem jediný posluchač, který v sále ještě zůstává. Xavier spal v kolečkovém křesle a Iskaj k němu promlouval tichým monotónním hlasem. Nikdo si mě nevšímal kromě madam Blavatské, jež bloudila očima po místnosti.

„No tak, Newtone, probuď se. Slíbil jsem, že tě dostanu v pořádku domů. Vím, že mě slyšíš, no tak se probuď, starouši, je to otázka vůle.“ Když mě spatřil, jak se zvedám na nohy, řekl: „Hej, můžete mi s ním pomoct ven? Ten debil zřízenec zmizel. Nejspíš měl už po pracovní době. Nevadilo by vám vzít pana Xaviera dolů, než seženu taxík?“

Samozřejmě jsem souhlasil a dotlačil jsem kolečkové křeslo se stále bezvědomým Xavierem ven z budovy až k bráně. Ale když jsem zastavil, otevřel oči. Byl dokonale při sobě.

„Fajn, díky. Předpokládám, že Ákáš vás tady nechal, abyste se o mě postaral, ale proč nesháníte taxi?“

„Pan Iskaj šel nějaké najít.“

„To může trvat celou noc. Pojďme.“

Stále jsem nestál pevně na nohou. A když jsem koutkem oka uviděl taxi a obrátil jsem se, abych je zavolal, moje vlastní hybnost mě otočila dvakrát dokola. Ztěžka jsem dopadl na silnici a poranil si loket. Noční strážný z PEN mě zvedl a naložil do taxíku. Totéž udělal s Xavierem. Řekl řidiči, aby mě dopravil do mé ubytovny v Kolabě a pak Xaviera odvezl do jeho hotelu, který byl zhruba stejným směrem. A tak se stalo, že mě Newton Xavier vezl domů. Dělal to vztekle a přitom nerudně mluvil.

„To je k neuvěření. Kde tě Ákáš našel? Sotva chodíš, a on ti mě dá na starost. Nakonec abych hlídal hlídače. Roztomilá kupa sraček.“

„Abych to správně chápal, vy mi spíláte?“

„Posluž si, kreténe.“

~

Hleděl z okna, jak taxi ujíždělo kolem Hutátmova náměstí a stupňovitých ňader Flory a jejích kamarádek, směrem k sodíkovým lampám Kolabského náspu a viktoriánským troskám nakupeným na sobě, kdysi velkolepým fasádám, za nimiž žila špína, a k další špíně, dlážděným uličkám lemovaným kavalci, na něž v noci ulehli ti, kdo měli větší štěstí než spáči na chodníku, zatímco skvrnitá voda, jedy se hemžící voda, šedozelená kálá pání, špinavá, živá, sluncem vypékaná voda narážela do boků zlomeného města. Takto jsem měl cestu taxíkem popsat později, když jsem přikrášloval příběh o svém večeru se slavným opilým malířem, který spokojeně usrkával z malé láhve whisky.

„Počkejte minutku,“ řekl jsem. „Nečetl jsem někde, že jste se na čas rozhodl s alkoholem přestat?“

„Začít, přestat, přestat, začít. Mám kamaráda, který říká, že člověk nikdy nepřestane úplně, jen si dělá pauzy.“

Zdvořile přikývl a znovu upil malý doušek. A pak, jako by se ptal na mou práci nebo na počasí, povídá: „Takže, co máš v plánu?“ Uvažoval jsem o tom. Opravdu, asi půl minuty, ale pak jsem si pomyslel, jak je směšné, že se stydím přiznat k užívání drog před alkoholikem. Pověděl jsem mu to, a on samozřejmě chtěl k Rašídovi. Vyzkoušel prý už opium v Thajsku, vlastně strávil měsíc v Čiang Mai, kde kouřil příliš mnoho, než aby mu to prospělo, ale to bylo před mnoha lety. Slyšel o bombajských drogových doupatech a byl by mně zavázán, kdybych ho vzal do chány. A pokud je něco, co pro mě může udělat na oplátku, mám to považovat za hotovou věc. A nemám se čeho bát; on o tom mluvit nebude. Vlastně má víc co ztratit než já, kdyby se rozneslo, že vymetá bombajskou čtvrť červených luceren. Bude držet tajemství. Otázkou bylo: můžu já?

Bylo už pozdě, ale věděl jsem, že Rašíd má otevřeno, a bylo jednoduché přesměrovat taxi a nechat řidiče čekat s příslibem spropitného. Cestou malíř nepřestával upíjet whisky, aniž by mi dal ochutnat, a brzy jsme klopýtali po dřevěných schodech nahoru do chány, kde seděl Bengálí shrbený nad novinami a Dimple si dělala dýmku. Na okamžik jsem místnost vnímal očima cizince: viděl jsem mihotavý obraz, neskutečný, cosi z šestnáctého století. Stál jsem tam ve zvonových kalhotách a připadal si jako vetřelec z budoucnosti, který se přišel popást pohledem na chudé a nešťastné v době před antibiotiky a televizí a letadly.

~

Objednal jsem dvě piály a nechal jsem Xaviera jít jako prvního. Kdo je ten starý pán? ptala se Dimple, když usoudila z Xavierova zaraženého chování a tlumeného hlasu, že je odjinud (z místa, kde se nemluví hindsky ani hindštině nikdo nerozumí). Ale odpovídal jí stejnou hovorovou bombajštinou, jakou užívala i ona.

„Má zlatá, já nejsem o moc starší než ty. Mám bílé vlasy a vratké nohy, ale to je proto, že piju. Vypadám starší, než jsem. Zatímco ty vypadáš na svůj věk.“

Řekl jsem Dimple, že viděla před několika týdny jeho práce v časopise. Nevzpomínala si, ale Bengálí ano. Přikývl a z hloubi předklonu promluvil. Kristus, říkal Bengálí, pochází ze sanskrtského slova ghrei, třít, ze kterého se v řečtině stal Christos, pomazaný. To může znamenat, že Kristus je indoevropský pojem, tak jak vy malíři naznačujete. A tehdy si Xavier uvědomil, že i když má Bengálí zavřené oči, dívá se přímo na něho. Připomněl jsem Dimple, že ji Xavierovy obrázky zneklidnily, což byla čistá reakce, možná nejpotěšitelnější, jakou mohl umělec očekávat. Obracel jsem se k Dimple, ale říkal jsem jí to kvůli Xavierovi. Předváděl jsem ho před ní, ale předváděl jsem i Dimple před ním. Závislí si v tom jsou podobní, vždycky rádi civilistům ukazujeme své podsvětní vztahy a nezákonné dovednosti. Tehdy jsem ještě Xaviera považoval za civilistu.

„A teď je tady osobně,“ řekl jsem. „Není to neuvěřitelné?“

V tom okamžiku Bengálí něco ze sna zamumlal a utrousil větu, které nikdo nerozuměl. Slyšeli jsme jen poslední slovo: kaun?

Dimple zavrtěla hlavou. Na tom není nic neuvěřitelného, řekla. Já jsem si to myslel, protože jsem mluvil anglicky, protože jsem četl knihy a protože moji rodiče platili za mé vzdělání a za mou výchovu. Pro mě bylo všechno překvapivé, svět byl plný divů, ta nejnáhodnější pitomá událost byla neuvěřitelná, protože jsem na ni měl štěstí. Pro lidi jako ona, pro chudé, byly jedinou neuvěřitelnou věcí na světě peníze a záhadné cesty, v nichž fungovaly.

~

Má pravdu, řekl Xavier. Jen bohatí si můžou dovolit překvapení nebo ironii. Bohatí touží po významu. První věc, na kterou se ptají, když se potkají s věčností, a vlastně i poslední věc, je: promiňte, co to znamená? Chudí se na nic neptají, nebo se ptají na nepodstatné věci. Nemůžou si to dovolit. Můžou si dovolit jen smích a přízraky. A potom jsou tady závislí, závislí na hladu a na hněvu a na majetku a na moci, a také ryzí narkomani, kteří jsou závislí ne na substancích, ale na zapomnění a něžnostech, které substance vyvolávají. Závislý člověk, pokud vám nevadí, že to říkám, je jako svatý. Co je svatý jiného než někdo, kdo se odřízl, zcela dobrovolně, od světového obchodu a oběživa? Svatý mluví s květinami, například s narcisem, a vidí jeho žluť. Vstřebává očima jeho vůni. Ano, myslí si, ty jsi moje múza, já se inspiruji tvou tvrdošíjností, kapkou vody, trochou slunečního světla, a pak přijdeš ty se svými nádhernými květy. Má rád květiny, ale zbožňuje stromy. Chtěl by být otrokem banyánu. Chtěl by uvažovat o čase tak, jak to dělá strom, kdy desetiletí neznamená nic víc než mírný přírůstek v pase. Druží se s ptáky a každodenní zprávy se dovídá ze zvuku, který tvoří vítr v listech. Když má hlad, stojí v lese a čeká, až spadne nějaké mango. Jeho ambicí je protiklad ambice. Nejvíc ze všeho, podobně jako závislí, by chtěl vymazat čas. Chce zemřít, nebo přinejmenším nechce žít.

Dimple řekla: „Potřebuju překladatele, abych vám rozuměla.“

„Myslím, že já taky,“ odpověděl Xavier. „Myslím, že už asi zase začínám blbnout.“

Řekl jsem: „Svatí a závislí, to se mi líbí.“

A pak se Dimple zeptala na něco, na co jsem mnoho let nedokázal odpovědět. Zeptala se, jak to, že já, který umí číst a psát a má rodinu, jež o mě pečovala natolik, že financovala mé vzdělání, já, který může dělat, cokoli chce, jít kamkoli a být čímkoli, jak to, že jsem závislý? Ona to nechápe.

Tehdy jsem to ani já nechápal. Nevěděl jsem dost dobře, co mě k tomu vedlo, abych na to odpověděl. Místo toho jsem rozlomil ampulku s farmaceutickým morfinem, kterou jsem ukradl ve skladu, a šlehnul jsem si. Xavier dostal také jednu.

~

Když poklepala na troubel dýmky, vzal si ji a pohodlně ji držel, tak jak se drží dalekohled, dvěma nebo třemi prsty. Později říkala, že cítila, jak očima přejíždí její tělo, až se jeho pohled zastavil na jejím pohlaví, a přitom celou dobu potahoval z dýmky, hlasitě, že to bylo slyšet v celé místnosti, a ona cítila, jak saje její amputovaný penis, saje ho takovým způsobem, že by ji to zabilo, kdyby mu neodolala. O něco později uslyšela zvuk vody, tekoucí vody, jako by někde nebyl zavřený kohoutek, ačkoli ne přesně zvuk vody, ale hlas, který zvuk vody napodoboval, hlas hluboký, bez zájmu a hektický, a ona si uvědomila, že mluví k ní. Eunuši obvykle nosí v turbanu ptačí brko, říkal, jako přenosný penis, který se dá přidělat, když chtějí močit. Ty bys určitě mohla dostat něco vyrobeného na zakázku, kostěného nebo z tvrdého plastu, něco jako trychtýř, co bys mohla nosit s sebou. Představ si, oč by to mohlo být jednodušší. Nemusela by sis sedat, mohla bys zůstat stát a čurat jako muž. Všimla si, že mu oči vyčnívají jako zraky hada nebo ještěrky, oči vylezlé z důlků, které nemrkají ani se nemihotají. Pochopila, že je velmi důležité vlastní oči zavřít a klidně dýchat. Avšak když zavřela oči, ucítila ho ve své anální dutině, suchý drsný tlak, jenž jí do hlavy vháněl slova, která nedokázala vypudit. Satan. Do hajzlu, je to satan. V panice otevřela oči a on v té chvíli vyfoukl velký oblak kouře, příliš velký na jedny plíce, a ona viděla jen jeho torzo v bílé kurtě a čurídáru^10. Kde měla být hlava, tam byla jen hustá pára, jako by mu nějaký hořící meč setnul hlavu, jako by ten muž byl uvnitř jen samý kouř, kouřová řeka ve tvaru muže, která pronikala do místnosti. Později vyprávěla, že právě v tom okamžiku se začala modlit a modlitba, která se vznášela k jejím rtům, nebyla muslimská ani hinduistická, ale křesťanská: Hell mary midriff god pray fussiness now and at thee owruff ower death^11.

~

O půlnoci jsem vstal. V mé ubytovně byla večerka o půl jedné a v každém případě bylo načase, abychom se zvedli k odchodu. Ovšem Xavier chtěl birjání^12 a kebab a doufal, že Bengálí bude tak laskav a přinese mu to z nočního okénka v restauraci Delhi Durbar. Chtěl další whisky a snad ještě jednu dýmku. Když jsem vstal, Dimple se zvedla také. Xavier se zeptal, proč odchází. Bojí se snad, že zůstane sama se starým pánem? Řekla mi, abych šel napřed. Ona zůstane a zavře obchod.

Taxi ještě čekalo a já jsem s ním odjel domů do Kolaby. V mém pokoji, odkud byl výhled na ulici, bylo cítit kafr, což byl důsledek mého večerního boje proti komárům. Otevřel jsem okno, a postel, stůl a zrcadlo (jediné vybavení) ozářilo světlo měsíce, jako bych rozsvítil elektrickou lampu. Uložil jsem se jako obvykle, na záda, s rukama složenýma na prsou. Usnul jsem, a náhle jsem se probudil a zjistil, že povlečení je mokré a mezi nohama mám dlouhou a hlubokou ránu. Zkusil jsem rukama zastavit krvácení, ale krev se mi vsakovala do kalhot a tekla mi do bot. Usnul jsem obutý, pomyslel jsem si hloupě, když jsem se dotýkal zaschlé krve na stehnech. Podíval jsem se na podlahu, ale tam nebylo nic kromě měsíčního světla a prachu. Slepě jsem se začal natahovat po telefonu, když vtom jsem se probudil. Bylo poledne a já jsem byl ve stejné pozici, ve které jsem usnul. Přestože jsem spal deset hodin, byl jsem vyčerpaný a zpocený. Osprchoval jsem se a v jídelně si dal lehký oběd. Něco jsem vypral a pak jsem se vrátil do svého pokoje, kde jsem několikrát přerovnal věci na stole. Ve čtyři odpoledne mě už nic nenapadalo a právě jsem vycházel ze dveří ubytovny, když mně manažer
řekl, že na mě někdo čeká. V hale — příliš honosné jméno pro něco, co bylo ve skutečnosti jen chodbou bez světla a vzduchu — byl Ákáš Iskaj a četl noviny. Měl na sobě seprané modré tričko a vypadal trochu méně jako hindustánský hudebník než na Xavierově akci. Básník získal mou adresu od hlídače v PEN centru, který mu řekl, že jsem odjel s Xavierem v taxíku. Iskaj předpokládal, že jeho přítel bude v pořádku, ale teď věděl, že vůbec v pořádku není. Xavier zmizel. Nebyl ve svém hotelu a neukázal se ani na tiskové konferenci v galerii, kde se právě měla otvírat nová výstava. Je tady? Vím něco? Iskaj říkal, že se cítí zodpovědný za poslední fiasko, které toho ubožáka zaskočilo. Jestli se něco stalo, bude mu to kladeno za vinu, protože akce v PEN centru byl jeho nápad a on také zorganizoval finanční dotaci, která přivedla Xaviera do Bombaje. Vzpomněl jsem si, co Xavier říkal předešlou noc, že nechce, aby se rozneslo, že kouřil opium. A pomyslel jsem si, že Xavier je světaznalý muž. Bylo by špatné nevěnovat mu aspoň tu špetku respektu, která náleží dospělému člověku, což byla možnost padnout na hubu, možná včetně zhroucení, pokud to bylo to, co si přál. Řekl jsem Iskajovi, že mě Xavier nejdřív vysadil a pak odjel směrem ke svému hotelu v Kolabě, a že se v té době zdál být v pořádku. A samozřejmě jsem si nepoznamenal číslo taxíku, proč bych měl? Iskaj odešel, stále rozrušený, a já jsem zamířil k Rašídovi.

~

Chána byla plná, ale Dimple tam nebyla a Xavier také ne. Objednal jsem si piálu a pomalu jsem ji kouřil, na Dimpleině místě, kde dělal dýmky Págal Kutta. Byl to nejnešikovnější dýmkař v cháně. Jeho dýmky hořely velice rychle a byly příliš silné. A co bylo horší, člověka při kouření popoháněl, aby sám mohl vykouřit usazeninu. Ale právě tím, jak nasával dýmku, přišel ke své přezdívce, protože přitom štěkal a frkal jako šílený pes. Přetrpěl jsem kuřbu, kterou mi vyrobil, a přetrpěl jsem i Rašídovy historky, zatímco jsem čekal na Dimple. Rašíd mluvil o poslední Pattharmárově vraždě. Udeřil předchozí noc a noviny se tam nedostaly, aby o tom informovaly. Vybral si matku s kojencem, kteří spali pod mostem na Grantově ulici. Ženě rozbil hlavu dlažební kostkou a dítě chytil za kotníky a praštil jím o zeď. Ostatní spali nablízku, ale nikdo neslyšel ani výkřik. Teprve až se probudil kdosi, kdo musel na záchod, byly vraždy objeveny.

„Tenhle Pattharmár je loutka Kongresu,“ řekl Rašíd. „To je vyvrcholení kampaně garíbí hatáó^13. Co ty na to, Bengálí?“

Zasmál se, a ostatní se přidali, dýmkaři, zákazníci, i Bengálí se smál, třebaže bylo jasné, že ne všichni ten vtip pochopili: někteří ze skupiny zločinců z povolání a narkomanů nevěděli, zda to bylo v roce 1978 nebo 1975, mnohem méně znali jemnosti vládní politiky. Dimple přišla asi o hodinu později a Rašíd řekl něco, co ji přimělo sklonit hlavu a hned se pustit do práce. A když jsem se Bengálího zeptal na toho muže v kurtě, který přišel do chány minulou noc, nepřítomně se na mě podíval, jako by neměl tušení, kdo jsem, natož o čem mluvím.

~

Další den jsem se rozhodl zůstat doma, ale večer už jsem byl zase zpátky v cháně. Když jsem tam dorazil, objevil jsem na podlaze malíře Xaviera, který kouřil dýmku s Págalem Kuttou. Jeho bílá kurta změnila barvu na pilinovou, ale měl upravenou bradku a ostříhané vlasy. Vypadal vlastně čerstvěji, než si zasloužil. Dimple nebylo nikde vidět. Řekl jsem mu, že Iskaj byl u mě, že si o něho lidé dělají starost. Kdepak byl?

„Nakupoval jsem na ulici Šukladží. Ákáš nemá důvod se znepokojovat. Moje výstava začíná zítra. Budu tam v obleku a okouzlím tisk. Řekni mu, aby se uklidnil.“

Znovu jsem se zeptal, kam zmizel. Řekl: Můžu ti koupit piálu skvělého výrobku pana Rašída? Kdyby byl býval Baudelaire rozšířil svou škálu rajských potěšení na opium, a tohle opium zvlášť, bezpochyby by vyhrálo. A já nemluvím jen tak do větru. Jak už ti nejspíš došlo, já jsem ožrala, a právě jako ožrala prohlašuju, že tohle opium je vynikající, jednoznačně a rozhodně vynikající. Xavier byl opilý, ale ne tak opilý, že by potřeboval kolečkové křeslo. Poděkoval mi za pomoc, zaplatil mou piálu a v úctyhodném vzezření opustil chánu.

Asi o den později jsem se zeptal Dimple, jestli ví, kde Xavier byl. Řekla, že byl s ní v hidžrovském bordelu. Ale nechtěla o něm mluvit. V našem jazyce je stejné slovo pro zlo a zmatek, poznamenala. Mluvit o zlu znamená pozvat ho do svého života. Nikdy se už o Xavierovi nezmínila, ani přede mnou.

~

Dimple dodržela slovo, když řekla, že nebude mluvit o tom, co se stalo. Ale nezapomněla na muže s vyboulenýma očima, jehož krvavé dásně a pot páchnoucí whisky v ní vzbudily pověrečný pocit, že do místnosti vstoupil ďábel. Poté co jsem odešel a Bengálí se vydal koupit jídlo, byli asi půl hodiny v cháně sami. Spěšně chystala piálu, ale on si své opium připravil sám. Udělal ho odborně, poklepal dýmku, když bylo hotové, a nejdřív dal potáhnout jí. Měla pocit, jako by ona byla zákaznice a on dýmkař. Bývala by si to také užívala, kdyby necítila, jak ji ten muž ovládá. Ještě když kouřila, vzal si od ní dýmku a vložil si náustek, stále vlhký od jejích rtů, mezi své rty a oči přitom nespouštěl z jejího břicha. Pak jí pohlédl do očí a pomalu potáhl z dýmky a ona měla pocit, jako by jí pronikal skrz šaty nebo jako kdyby usnula v neznámém městě a fackami ji probudil nějaký cizí člověk, muž, jehož tvář neviděla a který ji nemilosrdně ošukal a vůbec si nevšímal jejích proseb o lubrikaci. Nikdy se necítila tak nahá, ani v bordelu ne.

Jakmile se Bengálí vrátil, šla domů. Rychle došla na roh a odbočila do uličky Hidžde kí galí, kde minula 007. Pak se zastavila, jako by si chtěla koupit pán^14, a zkontrolovala, zda ji nikdo nesleduje. Teprve potom vešla do budovy. Navečeřela se a umyla. Sundala si kalhoty a oblékla sárí a právě si nanášela rtěnku a pudr, když vešel Xavier. Vybral si tu nejméně pohodlnou židli v domě, růžové plastové křesílko určené pro dítě. Lakšmí mu přinesla pivo a on, ještě než se napil, si objednal druhé. Zeptal se táí, kolik by to stálo, strávit noc v jedné z těch kójí. S dívkou, nebo bez ní? zeptala se táí. Bez, odpověděl Xavier a táí mu řekla první číslo, které ji napadlo: tři sta za noc. A kolik s dívkou? ptal se dál. Táí řekla, že šest set. Takže pokoj stojí tolik co dívka? Táí se na něj usmála. Ukázal na Dimple a řekl: Vezmu si tuhle. Ale požádejte ji, ať si pro mě vezme burku. Měla byste se postarat, aby všechny nosily burku, vyděláte víc peněz. Táí se znovu zasmála. Xavier jí řekl: Dejte půlce děvčat burky a půlce sárí, a uvidíte, čemu budou zákazníci dávat přednost. Za celou dobu rozhovoru s táí se ani jednou nepodíval na Dimple.

Táí jí řekla, aby připravila kóji. Dimple si vybrala tu nejméně soukromou, nejblíže k východu a hned vedle táína vlastního pokoje. Natáhla na palandu čisté prostěradlo a vyhodila hromádku použitých kondomů a cigaretových špačků. Pak se převlékla, zatímco Xavier a táí se v hale dál obchodně bavili. Byl to podivný rozhovor, který v ní budil hrůzu kvůli tomu, jak Xavier vyslovoval anglické slovo „eunuch“, jako by ji a ženy jako ona znevažoval: nikdy nevyslovil slovo „hidžra“.Vezměte si eunucha s penisem a bez varlat, říkal, což je operace, která, jak táí jistě ví, se dá provést za nízkou cenu, vlastně se dá udělat s minimálními náklady; vezměte si ho, a tohle je důležité, znásobte tohle základní vybavení penisem, bez varlat, ještě kvalitními prsy, čím větší, tím lepší.Řekl, že by táí měla investovat do nového chirurgického postupu zvaného silikon, s nímž by mohla stvořit nový druh kurvy s velkými prsy a ukázkovým penisem. Za takovou kurvu by mohla žádat dvojnásobek obvyklé ceny, či dokonce trojnásobek. Získala by svou investici zpět za dva měsíce, ne-li dřív, a potom už by to byl jen čistý zisk. Táí už se nesmála, nebo se smála příliš tiše, než aby to bylo slyšet. Pravděpodobnější bylo, že pozorně poslouchala s tím, že celou tu věc zopakuje séthovi, majiteli bordelu a prostitutek. Dimple ležela na palandě, zabírala si co nejméně místa a snažila se neusnout, ale bylo pozdě a byla unavená.

~

Stála v chodbě, která se táhla a vinula jako silnice v krajině. Jediné světlo pocházelo z tenkých proužků modré záře zpod dveří, které míjela. Po levé straně měla stěnu a napravo byly dveře, nekonečná řada dveří, a každé s modrým proužkem dole. Někdy slyšela hlasy, ale většinou jenom šplouchání nebo hučení velké masy vody, a věděla, aniž by jí to někdo musel říkat, že je potřeba jít pořád dál, že by byla chyba zastavit a podívat se, co leží za těmi dveřmi, které byly v nepravidelných vzdálenostech od sebe, třebaže měly všechny stejnou velikost i tvar. To nevadí, slyšela, jak si říká sama pro sebe, nic horšího se mi nemůže stát. Všichni, koho jsem milovala, zemřeli a i já jsem mrtvá. Při tom pomyšlení se jí zmocnil tak nesnesitelný pocit osamělosti, že se zastavila a namátkou otevřela jedny dveře. Byl tam obrovský pokoj, celý zaplněný bazénem s modrou vodou. Věděla, že voda je velmi studená, protože na kachličkách nekondenzovala a vzduch byl mrazivý. Kolem bazénu byla římsa, ale pro chůzi příliš úzká. Stěny pokoje byly tak vysoké, že vůbec neviděla strop. Na druhé straně bazénu spatřila postavu, která seděla s nohama ve vodě. Neviděla tomu člověku do tváře, ale všimla si zapáleného konce cigarety, kterou kouřil, a zdálo se jí, že cítí hřebíčkový tabák. Zavřela dveře a šla dál a zvuk vlastních kroků jí připadal divný. Pomyslela si: S každým krokem se víc ztrácím. Otevřela dveře do stejné místnosti s bazénem, v němž se nedávno někdo koupal. Na povrchu byla jemná mlha a trochu vodních řas. Bylo tam chladno a někdo se zasmál. Ale když pohlédla do dálky na druhý konec bazénu, nikdo tam nebyl. Pak si všimla stínů ve vodě a šla blíž, aby se podívala. Na dně bazénu spali tlustí oblí tvorové s dlouhým ocasem, a jak na ně hleděla, jeden se odpoutal od svých druhů a vyrazil směrem k ní. Když se nad hladinu vynořila hlava starého muže, ustoupila.

„Pane Li?“ špitla.

~

A probudila se vedle Xaviera, který ještě spal. Vykoupala se, převlékla, posnídala a v poledne byla u Rašída. Když kolem druhé přišel Xavier, její místo bylo obsazeno, a tak šel k Págalu Kuttovi. Choval se, jako by ji neznal. Vykouřil v cháně piálu a snědl oběd a pak se šel nechat ostříhat a upravit si bradku. Holič mu ukázal ven na hamam, pár kójí postavených vedle sebe na kraji silnice, kde mu dali kousek mýdla, kbelík teplé vody a tenký bavlněný ručník. Koupel ho stála čtyřicet paisů, a když vyšel ven, cítil se čistý, třebaže měl na sobě špinavé šaty. Cítil se dost dobře na to, aby se trochu prošel. Napadlo ho, že by si v jednom z obchodů na Grantově ulici koupil nějaké tričko a kalhoty, a na konci ulice Šukladží odbočil doprava. Když však procházel kolem restaurace Delhi Darbar, ucítil jídlo a na kupování šatů zapomněl. Chtěl se napít. Ve výloze jednoho obchodu spatřil odraz ošuntělého muže ve špinavé kurtě a trochu se zapotácel. Viděl hrnce, ve kterých se připravovalo birjání, mouchy a hromady koňského trusu. Blížil se k němu nějaký muž s dvojitým křížem, na němž byly plastové brýle a sponky do vlasů naaranžovány do přibližného tvaru krucifixu. Viděl muže, který kolem něho projížděl v autě se zavřenými okny a vzadu se nějaká malá holčička opírala čelem o sklo. Viděl dva muže, kteří se k němu blížili s rukama vzájemně kolem ramen, a jiného muže, jenž zkolaboval na ulici a kapsy měl obrácené naruby, a skupinu chlapců, kteří unisono hekali s písničkou z rádia, v níž zpěvák napodoboval psa. Nějaká žena ve žluté halence a spodničce si ve střepu zrcátka upravovala obličej. Držela zubatý střep jako nůž. Když procházel kolem její kóje, jejich oči se v zrcadle setkaly. Kývla na něho a on šel ke kóji. Natáhla ruku skrz mříže a popadla ho za penis. Měla malou ruku a velmi pevný stisk, a jak ho masírovala, lahvově zelené náramky na jejím zápěstí cinkaly jako zvonečky. Zeptal se jí, kde by našel obchod s vínem, a ona ho pustila. „Víno ne. Tady muslimská čtvrť, bábúdží, co čekáš?“ Když odcházel, sevřela ruku v pěst, chytila se za loket a gestikulovala rty k jeho penisu. Nějaký muž nedaleko její kóje se zasmál. Xavier prošel kolem kina, jehož přední stěna byla pocákána močí. Koupil si lístek a vešel dovnitř, právě když začala scéna s písní. Nějaký muž v kostýmu matadora kroužil v obrovské ptačí kleci. Byla to ta melodie, kterou slyšel před několika minutami, kde muž štěká jako pes. Matador si sundal sako a křikl: „Moniko!“ Xavier pomyslel na svaté a pocítil silnou emoci, radost nebo strach, nevěděl to jistě. Nějaká žena sklouzla po rampě dolů na taneční parket. Následoval umělecký záběr její postavy zarámované mezi dvěma láhvemi. Zvedla si láhve k obličeji a Xavier vstal, vyšel ven do slunce a vzal si taxi do Chowpatty. Našel restauraci s místností, kde se podávaly alkoholické nápoje, a číšnice mu přinesla whisky a nalila pivo. Bylo tam mnoho stolů a všichni pijáci byli muži. Na maličkém jevišti tančila nějaká žena v šifonovém sárí na neurčitou hudbu. Nemohl poznat, zda je to džez nebo hindustánská klasika. Žena pohybovala boky, ale ne nohama. Ruce měla zvednuté a hleděla na podlahu, jako by ji někdo okrádal. Její výraz naznačoval, že se snaží rozpomenout na něco velmi důležitého, co by jí mohlo zachránit život. Pijáci jí dávali peníze, ale těch nebylo dost, protože si stále nemohla vzpomenout na tu důležitou věc. Když píseň skončila, spustila ruce a odešla z jeviště. Někteří muži zatleskali.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Narkopolis.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.