Grégoire Delacourt

SEZNAM MÝCH PŘÁNÍ

BRNO 2013

Grégoire Delacourt

La liste de mes envies

Copyright © 2012 by Editions JC Lattès

Translation © Eva Sládková, 2013

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2013

(elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-113-2 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-114-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-115-6 (Formát PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7491-116-3 (Formát MobiPocket)

Pro dívku sedící v autě.

No ano, byla tam.

Každá námaha je dovolena,

každá námaha je doporučena,

musíme jen kráčet, musíme jen milovat.

Le Futur intérieur — Vnitřní budoucnost

FRANÇOISE LEROYOVÁ

Pořád si lžeme.

Já například dobře vím, že nejsem hezká. Nemám modré oči, ve kterých by se muži zhlíželi nebo se v nich chtěli topit a pak potřebovali zachraňovat. Nemám postavu manekýny, jsem spíš boubelatější, dokonce by se dalo říct plnější. Zabírám sedadlo a půl. Paže středně velkého muže moje tělo neobejmou. Postrádám půvab žen, kterým muži dlouze šeptají do ucha a vzdychají tam, kde by měli udělat tečku. Takový půvab nemám. Já u nich vyvolávám krátkou větu. Úsečnou hrubost. Přímo na věc, a bez lichotek. Bez vší té příjemné omáčky kolem.

Vím to.

A přesto někdy, když Jo ještě není z práce doma, jdu do naší ložnice a stoupnu si před zrcadlo na dveřích šatní skříně — musím mu připomenout, aby ji připevnil ke zdi, jinak mě jednoho dne během mého rozjímání rozmáčkne.

Zavřu oči a pomalu se začnu svlékat tak, jak mě nikdo nikdy nesvlékal. Pokaždé je mi trochu zima a třesu se. Když jsem úplně nahá, chvilku počkám a teprve pak otevřu oči. Vychutnávám si to. Bloudím v myšlenkách. Sním. Znovu vidím dojemně malátná těla z knih o malířství, které se povalovaly u nás doma, a syrovější těla z časopisů z pozdější doby.

Potom pomalinku otevírám oči jako ve zpomaleném záběru.

Dívám se na svoje tělo, tmavé oči, malá prsa, pneumatiku na břiše, porost tmavých chloupků, a připadám si krásná. Přísahám, že v tom okamžiku jsem krásná, dokonce velmi krásná.

Ta krása mi dává pocit hlubokého štěstí. A pocit neuvěřitelné síly.

Zapomínám díky ní na přízemní věci. Na poněkud nudnou galanterii. Na tlachání Daniely a Françoise, dvojčat, která vlastní salon krásy Coiff ’Esthétique sousedící s galanterií, a na jejich sázení ve sportce. Ta krása mi dává zapomenout na to, že se nic nemění. Na život bez dobrodružství, na tohle úděsné město bez letiště, na tohle šedé město, odkud se nedá utéct a kam nikdy nikdo nepřijede, žádný zloděj srdcí, žádný rytíř na bílém koni.

Arras. Má čtyřicet dva tisíc obyvatel, čtyři hypermarkety, jedenáct supermarketů, čtyři fastfoody, několik středověkých uliček, pamětní desku v ulici Miroir-de-Venise, která kolemjdoucím a zapomnětlivým prozrazuje, že se zde 24. července 1775 narodil Eugène-François Vidocq. A má taky moji galanterii.

Stojím před zrcadlem, nahá a krásná, a zdá se mi, že stačí trochu zamávat rukama a vznesu se, lehká, ladná. Že se mé tělo podobá postavám z knih o umění, které byly v domě mého dětství. Je přesně tak krásné jako to jejich, bezpochyby.

Nikdy se to ale neodvážím udělat.

Hluk, který dělá Jo dole, mě vždycky překvapí. Hedvábí mého snění se přetrhne. Rychle se obléknu. Jas mé kůže skryje stín. Vím o vzácné kráse ukryté pod oblečením. Jo ji ale nikdy nevidí.

Jednou mi řekl, že jsem krásná. Je to už víc než dvacet let a mně bylo něco málo přes dvacet. Byla jsem hezky oblečená, v modrých šatech se zlatým páskem, vypadaly jako od Diora. Chtěl se se mnou vyspat. Za jeho kompliment mohly ty pěkné šaty.

Tak vidíte, pořád si lžeme.

Protože láska by pravdu neunesla.

Jo je Jocelyn. Je mým manželem už jednadvacet let.

Podobá se Venantinu Venantinimu. To je ten hezoun, co hrál koktavého Mickeyho ve Smolařích a gangstera Pascala v Povedených strejcích.

Vystouplá dolní čelist, temný pohled, italský přízvuk, ze kterého se podlamují kolena, slunce, zlatavá pokožka, klokotavý hlas, z nějž husy dostávají husí kůži, až na to, že můj Jocelyno Jocelyni má deset kilo nadváhu a přízvuk, kterým holky neobloudí ani náhodou.

Pracuje v Häagen-Dazsu už od roku 1990, kdy tady továrnu na zmrzlinu otevřeli. Vydělává dva tisíce čtyři sta eur měsíčně. Sní o ploché obrazovce místo naší staré televize značky Radiola. O Porsche Cayenne. O krbu v obýváku. O kompletní sbírce filmů s Jamesem Bondem na DVD. O hodinkách Seiko. A o hezčí a mladší ženě, než jsem já, to mi ale neříká.

Máme dvě děti. Vlastně tři. Kluka, holku a mrtvolku.

Romaina jsme počali ten večer, kdy mi Jo řekl, že jsem krásná, a kdy jsem kvůli té lži ztratila hlavu, oděv i panenství. Možnost, že otěhotním hned napoprvé, byla jedna k několika tisícům, a přece se mi to stalo. Nadine přišla na svět o dva roky později a od té doby se mi už nikdy nepodařilo vrátit na svou ideální váhu. Tloušťka mi zůstala, vypadám jako těhotná, ale jsem prázdná, balon naplněný nicotou.

Vzduchová bublina.

Jo už si nemyslel, že jsem krásná, a přestal se mě dotýkat. Začal se povalovat před radiolou. Každý večer se ládoval zmrzlinou z továrny a nalíval se pivem značky 33 Export. A já jsem si zvykla usínat samotná.

Jednou v noci mě vzbudil. Vzrušením mu stál. Byl opilý a plakal. Tak jsem ho do sebe přijala a v tu noc se mi do břicha vloudila Nadège. Ponořila se do mého masa a do mého smutku. Když z něj o osm měsíců později vyšla, byla modrá. Její srdce nebilo. Měla však rozkošné nehtíky a hodně dlouhé řasy a já jsem si jistá, že byla krásná, i když jsem nikdy neviděla, jakou barvu měly její oči.

V den, kdy se Nadège narodila a kdy také zemřela, přestal Jo pít pivo. Rozbíjel věci v kuchyni. Křičel. Říkal, že život je svinskej, že život je zkurvenej, že je zkurvená kurva. Bil se do prsou, tloukl čelem o stěnu, rozdíral si hruď, mlátil do zdi. Říkal, že život je moc krátkej. Že je to nespravedlivý. Že přece musíme vytěžit z toho zasranýho bordelu, co se dá, protože nemáme čas. Děťátko, pokračoval a myslel tím Nadège, holčičko, kde jsi? Kde jsi, prcku? Romain a Nadine se vyděšeně ztratili do svých pokojů a Jo tehdy začal toužit po krásných věcech, které by aspoň trochu osladily náš život a oslabily bolest. Plochá obrazovka. Porsche Cayenne. James Bond. A hezká žena. Byl smutný.

Rodiče mi dali jméno Jocelyne. Možnost, že si jednou vezmu nějakého Jocelyna, byla jedna k několika milionům, a přece se mi to stalo. Jocelyn a Jocelyne. Martin a Martina. Louis a Louisa. Laurent a Laurence. Rafael a Rafaela. Paul a Pauline. Michel a Michèle. Šance jedna k milionu.

A přece se mi to stalo.

Galanterii jsem začala vést toho roku, co jsem si vzala Joa.

To už jsem tam pracovala přesně dva roky. Předchozí majitelka jednou kousala do knoflíku, aby se přesvědčila, jestli je opravdu ze slonoviny, a spolkla ho. Knoflík jí sklouzl po vlhkém jazyku do hrtanu, poranil vaz štítné chrupavky a zapíchl se jí do aorty. Knoflík ucpal paní Pillardové v krku úplně všechno, takže si vlastně ani neuvědomila, že se dusí. A já taky ne.

Vyburcoval mě až zvuk nárazu. Když se její tělo řítilo k zemi, strhlo s sebou krabice s knoflíky. Osm tisíc knoflíků se kutálelo po malém obchůdku. Nejdřív jsem pomyslela na to, kolik nocí budu muset strávit lezením po čtyřech a tříděním osmi tisíc knoflíků: různobarevných, kovových, dřevěných, dětských, velmi elegantních a tak dál.

Na pohřeb přijel z Marseille adoptivní syn paní Pillardové. Nabídl mi, abych obchod převzala. Banka souhlasila, a tak mi dvanáctého března 1990 šikovný malíř namaloval na vývěsní štít a dveře krámku nápis Galanterie Jo, dřívější obchod Pillardová. Jo byl hrdý. Bil se do prsou, jako by dostal metál, a pořád říkal Galanterie Jo, Jo, Jo, to jsem já, to je moje jméno!

Dívala jsem se na něj a připadal mi krásný. Říkala jsem si, jaké mám štěstí, že je to můj manžel.

První rok po svatbě byl úžasný. Galanterie. Jo měl novou práci v továrně. Brzy se měl narodit Romain.

Až doteď ale galanterie vlastně nikdy moc nešla. Musím čelit konkurenci čtyř hypermarketů, jedenácti supermarketů, zločinně nízkým cenám člověka, který prodává galanterní zboží na sobotním trhu, a krizi, kvůli které se lidi bojí a jsou zlí. Bojuji s apatií arraských obyvatel, kteří před tvořivou ruční prací dávají přednost bezpracné konfekci.

V září si u mě lidé koupí několik nášivek a nažehlovacích štítků, zipů, jehel a nití, to když si chtějí opravit oblečení z loňské sezony, místo aby utráceli za nové.

A na Vánoce to bývají masky. Nejlíp se stále prodává princezna, následovaná jahodou a dýní. U kluků pořád dobře funguje pirát, loni šel na dračku kostým sumo.

Potom je až do jara klid. Prodám několik krabic na šití, dva až tři šicí stroje a metrový textil. Čekám na zázrak a pletu. Moje výrobky se prodávají docela dobře. Hlavně spací pytle pro miminka, šály a bavlněné vzorované svetříky.

Od dvanácti do dvou mám zavřeno. Chodím se domů naobědvat — sama. Někdy, když je hezky, dám si s Françoise a Danielou sendvič na zahrádce Estaminetu nebo v Café Leffe na náměstí Héros. Dvojčata. Obě jsou hezké. Dobře vím, že se mnou chodí hlavně proto, aby vedle mě vynikly jejich štíhlé postavy, dlouhé nohy a roztomile vyděšené světlé laní oči. Usmívají se na muže, kteří jedí sami nebo po dvou, tváří se líbezně, někdy doslova vrkají. Tělem vysílají signály, jejich vzdechy jsou jako láhve se vzkazem hozené do moře. Občas některý jednu z nich uloví, pak je čas na kávu, na šeptané sliby a na ztrátu iluzí. Mužům tolik chybí představivost. A přichází čas znovu otevřít naše podniky. V tu chvíli, cestou zpátky, vždycky vylézají na povrch naše sebeklamy. Už mám tohohle města po krk. Mám pocit, jako bych žila v brožuře o historii, ach jo, dusí mě to, říká Daniela. Za rok už budu daleko odsud, někde na sluníčku. Nechám si udělat prsa. Kdybych měla peníze, přidává se Françoise, na všechno se vykašlu, tak jak to leží a běží, ze dne na den. A ty, Jo? Byla bych krásná a štíhlá a nikdo už by mi nelhal, ani já sama sobě. Ale nic neřeknu, jen se na krásná dvojčata usměju. Další malá lež.

Když nejdou zákazníci, pokaždé mi nabídnou, že mi udělají manikúru, foukanou, pleťovou masku nebo abych přišla jen tak na kus řeči. Já jim za to pletu barety a rukavice, které nikdy nenosí. Jsem sice kulatá, ale díky nim udržovaná a mám upravené nehty. Vím, kdo s kým spí, vím, že Denisa z butiku La Maison du Tablier má problémy s alkoholem kvůli zrádnému devětačtyřicetistupňovému likéru Genièvre de Loos a že ta, co dělá úpravy oděvů u Charlet-Fourniea, přibrala dvacet kilo od té doby, co se její manžel zbláznil do chlápka, který v salonu u Jeana-Jaca umývá hlavy. A v tu chvíli máme všechny tři pocit, že jsme ty nejdůležitější osoby na světě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Seznam mých přání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.