Zpověď hospodskýho větráku

Já i ten hospodskej větrák jsme stejnej ročník. Třiapadesát. Minulýho století. Proto si můžu s tím větrákem tykat a za jeho vydatný pomoci vám převyprávět příběhy, kecy i moudrosti ze života hospodskýho lidu, který ten báječnej větrací přístroj s pěti lopatkama chtěl původně odnést navěky pryč, vyvětrat onu špeluňku od těch moudrostí i keců, ale protože jsme ten stejnej ročník narození, tak mi je hospodskej větrák pošeptal do ucha a já mu pozorně naslouchal. Nic víc, nic míň. Je to vaše, přátelé moudrostí i keců propletených do toho, čemu se někdy říká život. (autor)

Stanislav Hlaváč

Zpověď hospodskýho větráku

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN 978-80-87808-35-1

Motto:

Děkuji všem těm, co mě pomlouvají, protože potom  vím, že jsem lepší než oni…

* 0 *

… Abysme si rozuměli… (a já bych chtěl, abysme si rozuměli, i když bych správně měl psát abychom místo abysme, ale já píšu tak, jak mezi sebou mluvíme), tak tenhle příběh, to je tak trochu zpověď hospodskýho větráku a tak trochu příběhem mým a víceméně vymyšleným…

… Víc jak čtyřicet let jsem se pohyboval  po hostinskejch zařízeních, kde jsem ponejvíc kuchařil, ale i číšníkoval (sem tam i fickoval, tj. umejval nádobí, podlahu i hajzlíky, to podle toho, co bylo zrovna zapotřebí), a za ten jeden život jsem všude potkal lidi dobrý, ale taky hajzlíky, ostatně, to vy určitě taky. A když jsem se pak jednou podíval na datum výroby toho starýho hospodskýho větráku, zjistil jsem, že jsme stejnej ročník výroby 1953, akorát že já jsem lednovej a on až květnovej, takže je o celý čtyři měsíce mladší…

… Ale lopatky má stejně jako já trochu ochozený, unavený, takže se místama budeme ve vyprávění chvílemi raděj střídat, abychom to dotáhli do nějaký koncovky…

… Ty tuny keců, ale i poměrně chytrejch myšlenek, co hospodskej větrák vycucnul a odvál, byly někdy a v něčem nepřeberný - a já je musel všecky před tím vyposlechnout. Ale jedno vám povím, že to všechno jsou střípky našich životů, který se skládaj jako barevný kamínky do mozaiky, podobný hračce z barevnejch sklíček v papundeklovým tubusu, který jsme říkávali krasohled…

… Jsou to jen střípky životů, někdy zpackanejch, jindy zase vyšňořenejch, jindy tak obyčejnejch, až mi bylo někdy smutno, že nebyly veselejší, ale tak to už v těch našich životech chodí, a tak si to už nějak přeberte, vážení, podle svýho gusta a ražení…

* 1 *

… Tak jsem se ráno zas probudil a byl jsem opět chytrej, jak už to bejvá, když se dvě těla sejdou dohromady. Hlavně, že jsem chytrej jen jednou týdně. Usínám například ve středu a probouzím se ve čtvrtek dopoledne s myšlenkou, že to, co bylo včera, není každej den - no, hlavně, že jsem jí potkal a byla krásná jako sen, to je vlastně každá, když vypiju pět piv a pět rumů, ale ta rána, raníčka, to je pak opravdu někdy rána…

… Ten, kdo se takhle trošku anebo víc nabumbá, ten dobře ví, že rána jsou krutý a nejhorší na tom je, že večer byl tak krásnej a milej, že si říkáte, jak k týhle závratný změně mohlo během těch několika hodin dojít. A pak se ráno pomalu bojíte otevřít oči, protože najednou nevíte, kdo to, nebo co to vedle vás leží. Jenže čas běží a vy jste chytrej jak lampión. Nevím to úplně přesně, ale myslím, že za celou noc jsem byl chytrej tak pětkrát a moje nová známá byla chytrá, jak se svěřila, sedumkrát…

… No, po sedmi rumíkách se ani sám sobě nedivím. Proto jsem jí začal říkat Pralinko. Z nějakýho důvodu dodnes nevím, jak se jmenuje. A ona to taky neví, a proto mi říká Panáčku, asi proto, že jsem vypil ty malý rumíky, panáčky. Škoda, že jsem nepil velký, v tom případě by mi říkala Pane, Pane, Pane!…

… Prostě mám z toho v hlavě trochu guláš. A tak mě nenapadlo nic jinýho, než to, že uvařím segedín s h. k.

(s houskovým knedlíkem, to pro neznalce hospodskejch zkratek). Jednou, to už je dýl, jsem chtěl bejt taky chytrej a tak jsem jedný paní nabídnul, že jí udělám večeři a ona mně pak na oplátku udělá snídani a může bejt taky chytrá, nejchytřejší, když bude chtít, až do aleluja…

… Souhlasila. Já se lopotil s večeří a ona se lopotila s robertkem, že si prej dělá přípravu na snídani. K snídani mi dala sbohem. Ale zase tohle mi tak nevadilo, neboť jsem byl rád, že nemusím skládat uhlí. To je tak, bejt chytrej, to pro mně znamená něco jako složit vagón uhlí. A vážení, to je to dřina. To ta Pralinka zase říkávala souložně:

„Nehoň se, já to složím,“ a můžu vám říct, že skládala jakoby mělo mrznout. Povídal jsem jí, že je teprve jaro a zima je daleko, ale ona odpověděla, nač stahovat kalhotky, když brod je ještě daleko…

… Ještě se k tomu dostaneme, ale když jsem si nechal tuhle větu přeložit od Hranatý hlavy, emigranta z Rajchu, kterej byl vůdčí hlavou u stolu rejpalů v hospodě Na růžku, kde se koncovka mýho života odehrávala, přeložil tuhle větu jako: Warum sou ich die hosen runten lassen, wenn das furt noch so weit ist. Nicméně, když jsem si potom namačkal tuhle větu na překladateli v PC, znělo to úplně jinak a jednodušejc: Warum ausziehen hose, während derford…

… Tak si to nějak přeberte…

… Ale Pralinka měla pravdu, snad i proto, že žádný kalhotky před poměrně mým mělkým brodem neměla. Byla prostě navostro. A já jsem se jí vzdaloval, ale ne proto, že neměla kalhotky, ale že celej ten brod byl ještě daleko. Jsem už takovej, nechce se mi skládat uhlí na písknutí. Jsem starej a je pro mě lepší, když už je pro mně jen ona chytrá. Ale překvapil jsem ji tím, že jsem zakokrhal. Povídá, co blbneš, a já na to, že všechny zvířata jsou po souloži smutný, jenom kohout si zakokrhá. Ona na to, chceš tím snad říct, že jsem slepice? A já jí říkám, nejsi, jenom mi sedíš na vejcích. Naštvala se, zakdákala a odešla…

… Přitom jsem jí říkal, přijď, až kvoknu. Nepochopila to a odešla dveřma. Vyšla se vztyčenou hlavou, já zůstal stát se vztyčenou lopatou na skládaní uhlí a nic, dočista nic. Nedalo se nic dělat, svou lopatu jsem uložil do kotelny a vyrazil na ryby. Koupil jsem si rousnice a udělal jsem těsto podle mýho dědy, což znamenalo hlavně zapátrat v paměti. Tak jsem tam zapátral a udělal jsem tak dobrý těsto, že jsem měl na něj sám chuť. Problém byl v tom, že tam byl háček, a v tom byl ten háček, že jsem to nevobruboval. To ty ryby ještě nevěděly. Sedím si u řeky, mám za to, že to byla nejspíš Berounka. Byl jsem tam sám, čekal jsem, že mi něco zabere, ale nic mi nebralo. Zkoušel jsem aspoň dědový těsto. Prostě nic. A tak jsem použil starej trik: Vytáhl jsem rousnici a čekal, co bude. Seděl jsem tam celou noc a až nad ránem jsem uviděl jednu paní…

… Povídá ta paní, co tady děláte a já na to, že chytám ryby. Začala povídat a povídat a ptát se, a na co to chytáte, a tak jsem lakonicky odpověděl, že na prut. Zapýřila se a začala těma svejma modrejma kukadlama třpytkovat. Povídám jí, ještě se nesmí třpytkovat, je teprve duben a ona, tak mi ukažte, na co chytáte. Nebudu chodit okolo horký kaše, prostě jsem jí ukázal rousnici. Byla z ní tak vyděšená, že řekla, to beru, to teda beru…

… A vzápětí mi zabral úhoř. Povídám tý paní, já vám snad začnu nějak říkat, ještě nevím jak. Ona na to, jsem Jana a já na to Janička - Zlatá rybička, a už jí to zůstalo. Sbalil jsem pruty a úhoře a vzápětí i Janičku Zlatou rybičku. Večer s ní byl krásnej, a taky hned chtěla vidět moji uzdičku. Dneska už na ryby nechodím, protože jsem ulovil Janičku, Zlatou rybičku a ta už mě nepustí na ryby (možná později k vodě), co kdybych tam chytil úplně něco jinýho. Třeba AIDS, to je svinstvo. Ale ráno byla ráda, že je se mnou několikrát chytrá…

… A opět jsem měl dilema; byla chytrá a já zase, co jsi dělala s tím úhořem? Odpověděla mi, to jsi nebyl ty? No prostě bylo po skládání uhlí. Čekal jsem, protože mi zůstal jeden vagón na slepý koleji, ale já vůl byl spíš slepej. No, tak jsem se vzdálil do jedný osady a byl jsem sám a bylo mi dobře, ale jen do tý chvíle, než přijela jedna paní, která říkala, jsem sama a je mi smutno, na což jsem jí dal jednoho velkýho ruma a to byla chyba, okamžitě se rozzářila jak vánoční stromeček…

… Povídám, neuděláme si Vánoce? Řekla, už nemusíme, já už ho vidím! Bylo mi jí líto a povídám, běž qíčepu. Čekala, že dostane zase velkýho, a byl jsem tak vyděšenej, že jsem ho měl tak malýho, že větývka smrčku byla pro ní jako zrnko hrachu…

… Tak nějak jsem byl rozvrkočenej, že jsem šel od jedno maléru ke druhýmu, protože v tom nebylo moc romantiky, jen lopata a skládaní uhlí anebo taky hraní si na chytrýho a hlavně chytrou… a ne horákyni…

* 2 *

… Že o tom mluvím. Klitorýsek měla taky jako hrášek. A tak mně napadlo udělat si hrachovou polívku. Ale nebyl to dobrej nápad, neměl jsem hrášek. Paní Vánoční, tak nějak jsem jí začal říkat, měla tak malou pusu, že když řekla hrách, tak si spolkla málem uši. Byla úžasná. Když byla konečně chytrá, tak mi ho taky spolkla a byla spokojená a možná i ukojená. Každý vždycky říkám, že milování je pro mně jako když mám složit vagón uhlí. Hned se toho Vánoční chytla a říkala, že má ve stanici ještě pět vagónů. Polilo mně horko a vzápětí jsem jí polil horkým vínem. Koukala jako opařená. Začala ze sebe sundávat oděv…

… Měla krásný punčochy. A na nich takovou malou dírku, že mezi těmi většíma nebyla skoro vidět. A tak jsem mlčky zíral, co bude dál. Sundala dokonce i kalhotky. Na nic jsem už nečekal a pustil jí mojí oblíbenou písničku. Teď zírala zase ona, protože jsem jí pustil tu pěknou písničku od Walda Gangu…

Mám rád svařené víno červené

Já mám rád, rád svařák…

… Promluvila zastřeným hlasem, že po dnešku ona už ne. A tak jsem koukal na tu její dírku na tý punčoše. Byla jiná. Neměla už punčocháče a tak vynikala. Když jsem chodil na ryby, tak jsem viděl bobra, a teď jsem myslel, že jsem zase na rybách. A tak jsem jí navrhnul, milá paní Vánoční, kašleme na Vánoce a uděláme si silvestra. Schovala bobra, ale měla tak malé ruce, že spíš vynikal. Mám rád ženy s malejma rukama, protože, když si ho vezmou do ruky, tak si myslej, že je velkej. Pěknej trik…

… Paní Vánoční stále nechápala, proč Vánoce a silvestr, když je červenec. Tak jsem jí popřál šťastný a veselý a odešel jsem slavit Velikonoce. Velikonoce jsem šel slavit k Janičce Zlaté rybičce. Byla mile překvapená. A hned ve dveřích mi vykládala, kolik má na skladě vagónů uhlí, co jsem byl pryč, takže to neměl kdo vyskládat. Laškovala se mnou a hned, jestli nemám hlad, a že uvařila segedín a nudlovou polívku a namalovala kraslice, a že už se těší na moje kraslice. Stále třpytkovala s těma svejma modrejma kukadlama a tak jsem neodolal a jako správnej rybář jsem ji chytnul. Chvilku kladla odpor, jako když chytnete cejna. Ten taky chvilku klade odpor a pak si lehne na záda a nechá se vylovit…

… Janičku Zlatou rybičku jsem zase chytnul na rousnici. Říká se, že opakovanej vtip už není vtipem. Jenže Janička miluje vtipy a za chvíli už ležela taky na zádech a za osm vteřin byla chytrá a já měl složenej jeden vagón. Chtěla, abych složil ještě jeden, ale já jsem jí řek´, že když to vydrželo doteď, tak to vydrží až do večera. Povídám, Janičko, Zlatá rybičko, vezmeme psa, je to vlčák a jmenuje se Kuba, a půjdeme na procházku. Vyrazili jsme ven a hned do parku. Tam si taky hrajou maminky a taky jejich děti. Kuba byl ve svým živlu. Maminky chodily k nám a ptaly se, jestli si děti mohou Kubu pohladit a jestli má rád děti. Tak jsem odpověděl, že má rád děti, ale potíž je v tom, že nevím, kde už je mám pořád shánět. Nejdřív se zasmály a pak zvážněly. Kubu si už od tý chvíle nepohladily…

… Zato já jsem pohladil Janičku Zlatou rybičku a ona za odměnu na mně zatřpytkovala s těma modrejma očima. Najednou jsme byli všichni spokojený. Maminky z toho, že maj svý děti nesnědený, i my dva jsme byli spokojený a pes Kuba taky. Vzali jsme se za ruce, psa na vodítko a vyrazili k domovu. Doma Janička Zlatá rybička ohřála nudlovou polívku, kterou vylepšila zelenou, čerstvou petrželkou. Byla horká jako naše láska. Nakonec mi nandala segedín s osmi, to prej, abych měl večer dost síly a energie. Švitořila a mlela všechno dohromady. No tak jsem se zvedl a povídám: Jdu Na růžek, na jedno na stojáka. Zmlkla, a řekla, a co kdybychom to zkusili na stojáka hned tady. Lakonicky jsem jí sdělil, že žena jenom žena, ale dobrý pivko je přece jenom pivko. Potom povídá, víš, že to nemám ráda, když chodíš do hospody, ale tebe mám ráda a tak si tam Na růžku dej dvě točený a nestůj, ať nejsi večer unavenej. Prostě Janička Zlatá rybička je zlatá. A tak jsem vyrazil…

… Na růžku bylo plno vždycky, ale stůl štamgastů už čekal jen na mně. Bylo veselo, stále se o něčem debatovalo a něčemu se smálo. Pivo bylo dobrý, zábava taky a čas běžel jako utržený kolo od vagónu. Jen jsem si vzpomněl na vagón a bylo mi jasný, že jsem to prošvihnul. Ve čtyři ráno jsem se vplížil do našeho bytu. Byl jsem v koupelně, v kuchyni, v obýváku a zároveň i v ložnici a bylo zle. Moje Janička Zlatá rybička už nebyla zlatá, ale rudá vzteky. Snažil jsem se jí vysvětlit, že mi došly baterky v hodinkách. Vzápětí mi říká, nic mi nevysvětluj, protože já ti to teď vytmavím. Budu tě tak dlouho tmavit, až se ti zase v hlavě rozsvítí. Zachránil mně až domovní zvonek. Myslel jsem, že je to soused, protože se mi ještě nerozsvítilo v hlavě, jak mi to prezentovala Janička, ale ne Zlatá, nýbrž stále rudá…

… Povídám, běž otevřít. A tak šla. Za okamžik byla zpátky a říká, že je tam nějakej chlap a ptá se po tobě. A já se zeptal, jak vypadá? Ani mi nestačila odpovědět a věděl jsem kolik uhodilo. Byl to můj bratranec. Nedal se s nikým zaměnit. Jeho výška cca dva metry se nedá přehlídnout. Ačkoliv byl červenec a ve stínu bylo třicet jedna stupňů (a teplota piva byla osm), tak můj bratranec měl na sobě něco jako prapodivném plášť a pestrobarevný tenisky. Úplně jsem se vyděsil a položil jsem mu otázku, kde se tady bereš? Se smutnejma očima mi říká, jedu z dovolený. Povídám si, osm let je dost dlouhá dovolená, to ti povím. Kde jsi cestoval? A on odpověděl, že to je dlouhá, předlouhá historie. Posadil se na jedinou židli, kterou jsem ukradnul v jedný hospodě, kde jsem pracoval. No, a ta židle mně vrátila o čtyřicet pět let zpátky…

* 3 *

… Kdykoliv jsem v práci pustil větrák, tak zničehonic mi ten větrák začal vyprávět to, co jsem už dávno zapomněl. Vrčel a byl neodbytnej. Bratranec seděl a já jsem stál a začal jsem vzpomínat. Bylo to hezký a taky smutný. Poslouchal mně pozorně a čekal, jak to vše dopadne. Povídá, až ty vzpomínky dopovíš, tak ti řeknu moji story…

… Z toho jsem vyrozuměl, že byl v cizině a pochopil jsem, že story je americky a do češtiny se to překládá jako příběh. Je mi to líto, ale byl v Canadě. Tím vlastně řekl všechno. A tak jsem začal vyprávět to, co mi našeptával hospodskej větrák. Mám takovej pocit, že jsem už vlastně začal. Pralinka, ta mě utkvěla v paměti. Bohužel dodnes…

… Vánoční, to byla kapitola sama o sobě. Možná, se k ní ještě vrátím. Bratrancovi začnu vyprávět o Janičce Zlaté rybičce. Ačkoliv jí říkám Zlatá rybičko, je barevná jako duha. Hlavně ty její kukadla. Tam se střídají všechny barvy, ale také otazníky, hromy a někdy mám pocit, že tam jsou i blesky. Jenže ty tam jsou tak vzácný z prostýho důvodu. Má mě ráda a já zase jí. Jednou se tam ty blesky objevily, a to tehdá, když jsem jí řekl, že si skočím na jedno na stojáka Na růžek, že přijdu v šestnáct hodin, ale to už jsem napsal, protože jsem přišel ve čtyři. Což je dvanáctihodinovej rozdíl. Nepochopila to…

… Jednou mi řekla, když byla v práci, abych za ní přišel po jedný. A tak jsem tam dorazil po jedný noze. Koukala na mně jako na blázna a říkala, co zase blbneš. Povídám, však jsi říkala, abych přišel po jedný. Řekla mi, že jsem cvok, což už vím dávno. Proto mě miluje. Cvoci jsou svým způsobem děti a ona je má ráda. No a já je zase rád dělám. Krásně do sebe pasujeme. Já vyrábím děti a ona je vychovává a fackuje…

… Funguje to. Dnešní děti už nemaj vychování, protože je nikdo nefackuje. Myslím, že je to chyba. Bylo by dost slušných dětí. Jenže zákony jsou zákony. Dát dneska dítěti facku, to je už tejrání. Bratranec na mně zírá a nechápe. Tak mu povídám, sundej si ty pestrobarevný kecky a ten exotickej plášť, vypadáš jak strašidlo před svátkem Helouvýnu. A pokračoval jsem ve vyprávění hospodskýho větráku. Protože ten větrák má šestnáct set obrátek za minutu. Je to úctyhodném stroj, protože moje mozkový závity mají obrátky jako kolesovej parník…

… Musím přeskočit tok svých myšlenek, protože hospodskej větrák začal myslet německy. Neřku-li mluvit. Nerozuměl jsem mu ani slovo. Uměl jsem německy, copak o to, ale jen hospodskou hantýrkou. To znamenalo: Ví kostet ich vajs aj hundrt mark. Fungovalo to. Němcům jsem vždycky říkal, že jsou hranatý hlavy. Protože opravdu jsou. A ty marky byly dobrý. Kór když přijeli emigranti, kteří vzali roha v roce šedesát osm a nás tady nechali, ať si to tu užijem a vyžerem. Teď, když přijedou a už nemají marky, ale éčka, což znamená euro, jsou najednou chytrý jak rádio. A v hospodě Na růžku sedávaj u stolu rejpalů, však se k nim ještě dostaneme…

… Taky si myslej, ty hranatý hlavy, že jsou, foneticky řečeno, kénikové, v překladu to znamená králové. Největší problém je v komunikaci; neuměj německy a češtinu už zapomněli. Ale jelikož mají éčka, tak si myslej, že maj na všechno a budeme okolo nich poskakovat, jak si písknou. Tady se jen roztahujou. V Německu by je poslali rovnou do velký zadnice, kdyby se tam chovali jako tady…

… Raději jsem ten hospodskej větrák na chvíli vypnul, protože tohle se mi moc nelíbí. On takovej větrák za tu dobu, co je v provozu, naseje hodně moudrostí, ale i takovejch hovadin, že jde z toho člověku hlava kolem, stejně jako tomu hospodskýmu větráku lopatky. Jenže nastal problém, ta němčina ho tak zahltila, že odmítal dál vzpomínat. Zavolal jsem opraváře a ten mě ho začal čistit a opravovat. Málem to dopadlo zle, neboť to vypadalo, jako když lidem vymevaj mozky. Nechtěl jsem opraváři radit a tak jsem utrousil, jen tak mezi řečí, že stačí pár kapek oleje a on si bude zas krásně vzpomínat. To je taky tak u lidí. Stačí pár piv a panáků a jde to taky samo od sebe…

… Když máte dobrý a pozorný posluchače jako můj bratranec, je to radost. A tak jsem si znovu vzpomněl na Pralinku. Hledal jsem ji snad všude. Zkusil jsem i její telefonní číslo, ale ozvala se mi pitevna. Měl jsem ještě jedno, ale to bylo ještě horší, byla to pohřební služba a tak jsem to raděj vzdal. Pravděpodobně už bydlí někde na hřbitově. Tam je vždy plno volnejch bytů, který čekaj na další obyvatele. Je to tam výhodný a malej nájem k tomu. Velkou položku ale účtujou jen tehdy, když vás tam stěhujou. No, ale výhodou je, že tam jste nafurt a taky za váma přijdou známý, který vás choděj vždycky na dušičky zkontrolovat, zda máte zalitý kytky a platí za vás ten nájem…

… Ještě než jsem chytnul u Berounky mojí Janičku Zlatou rybičku, tak jsem byl ženatej s Bobešem. Vlastním jménem Jaroslava, čili Jarka. Znali jsme se tři měsíce a hned byla svatba. Bylo to krásný údobí, byli jsme spolu dvacet tři let, abychom nakonec zjistili, že se k sobě nehodíme. U soudu řekla, že má ke mně nepřekonatelnej odpor. Okresní soudkyně se usmála a byli jsme rozvedený. Nebudu rozvádět takový maličkosti, že jsem urazil soud a zaplatil pět set korun pokuty. Neboť jsem tý soudkyni řek´, že nás před dvaceti třema lety nedávala dohromady, tak ať to nezdržuje a rozvede nás. Protože jsme se na tom s navrhovatelkou tak dohodli, stejně jako jsme se před dvaceti třemi lety taky svobodně dohodli, že budeme spolu až navěky, dokud nepřijde ten nepřekonatelnej odpor…

… Tak to, milej bratranče, byl kousek mýho života. Seděl tiše a bez toho pestrobarevnýho pláště už vypadal trochu jako člověk. Byl tak unešenej mým vyprávěním, že si to ani neuvědomoval. Povídá, nějak mi vyschlo v krku. Tak povídám Janičce Zlaté rybičce, dones nám dvě lahvový. Byla ráda, že se mohla zúčastnit naší debaty. A tím pádem byla Janička zase Zlatá rybička a ne rudá, rudá vzteky…

… Byli jsme všichni zase na chvíli spokojený. Naše ranní rozmíška byla tatam. Byla to zase moje Janička Zlatá rybička. Plná humoru a začala dokonce mýmu bratrancovi vyprávět, jak se těší, až přivezou plno vagónů uhlí. Potíž byla v tom, že bratranec nevěděl, na co potřebuje tolik vagonů uhlí, když je červenec a ke všemu teď už třicet sedm ve stínu. Pak dodal, že to jednou v Canadě bylo taky třicet sedm ve stínu, ale mínus. Tady ho zahřála dobře vychlazená dvanáctka, kterou donesla Janička Zlatá rybička. Ta totiž, co přinese a taky řekne, to zahřeje i u srdce. Taková je moje Janička Zlatá rybička…

… Byla v tak dobrým rozmaru, že nám nerozumně řekla, běžte kluci Na růžek a dejte si na stojáka dvě, protože, kdybyste si sedli, tak byste se mi tam rozseděli a já dnes potřebuji každopádně složit minimálně dva vagóny uhlí. Bratranec se potutelně usmál, mrknul na mně a vyrazili jsme směr Růžek. Už jsme byli za dveřma, když Janička Zlatá rybička za námi volala: Buďte v šestnáct hodin doma a ne ve čtyři ráno. Byla asi v dobrým rozmaru a taky natěšená na vykládání uhlí. Proto tak zavtipkovala a dodala s potutelným výrazem, budu mít navařeno…

… Povídám bratrancovi, je to dobrá hospodyňka a taky kuchařka. Dělá výbornej guláš. Bratranec byl hned šťastnej a ptá se, jakej. Jestli hovězí anebo vepřovej. Smutně jsem odvětil , že jenom bramborovej. Na Růžek to bylo jen pár minut, takže než jsme vykouřili cigaretu, tak už jsme tam byli. Ačkoliv bylo asi jedenáct hodin, zdůrazňuji dopoledne, Růžek opět nezklamal, bylo plno. Tam je to totiž jedno, jestli je před vejplatou anebo po vejplatě. Všechny místa na stojáka byly obsazený. Jen stůl štamgastů čekal na svý štamgasty…

… Jelikož bratranec má skoro dva metry, tak nebyl k přehlídnutí. Zasedl jsem na svoji jakoby židli pod starým hospodským větrákem. Představil jsem ho svým kámošům lakonicky, to je bratranec. Nechápavě se na nás zadívali a povídaj, jak to, že bratranec, když jsi sem chodil pokaždý s nějakou sestřenicí a minule jsi dokonce tvrdil o jedný, že je to tvoje vnučka. Olda, zvaný Oldís výčepní, uklizeč a někdy taky vyhazovač v jedný osobě, nám donesl dvě pěkně vychlazený piva a povídá, zase novej štamgast? Tak jsem mu řek´, že je to bratranec a jen projíždí. Vtipný Oldís  výčepní, uklizeč a taky někdy vyhazovač v jedný osobě, řek´ jen tak mimochodem - a koho to tedy zajíždí? Řek´ jsem mu, to se teprve uvidí, co dnes přijede. Ani jsem to nedořek´ a už tam vešly dvě pětačtyřicítky, rozumíme tomu tak, že to byly ženy, nikoliv pistole. Jelikož jsme měli zatím jen jedno pivo, tak jsme si je zběžně prohlídli a nic víc. Ten hospodskej větrák tiše vrčel, ale já mu rozuměl; vysával kouř z cigaret a odér z mužskejch zpocenejch těl a myslím, že zkoušel vysát chvílema i moje myšlenky…

… Čas zvolna plynul, ale za to čárky na účtence přibývaly kvapem. Výčepní Oldís, výčepní, uklizeč a taky někdy vyhazovač v jedný osobě, se činil a my s bratrancem taky. Bylo asi kolem druhý hodiny, když pětačtyřicítky postávaly u záchodku, protože míst k sezení nebylo. Stůl štamgastů byl plnej. Náhle Ruda, místní kovář, vstal, řka: Jdu na oběd, a pak musím ještě okovat tu svojí kobylu. Okovat, to zní líp, než skládat uhlí. Odešel i Franta, místní hodinář, kterej to zaslech´ a říká, já jdu taky, protože mý starý už bijou biologický hodiny a tak je musím trochu poštelovat. Hned byly dvě židle volný a pětačtyřicítky přišly a zašvitořily, máte volno? Osazenstvo sborově přikývlo. Pětačtyřícítky nasedly na volný židle a daly se s námi do družný debaty…

… Čas běžel a čárky na účtence rostly rychleji než houby po dešti. V jedný chvíli jsem si vzpomněl na Janičku Zlatou rybičku, jak se lopotí s buřtgulášem, ale pak jsem si řekl, že k snídani bude dobrej. Neboť uleželej guláš je lepší než čerstvej. Pětačtyřicítky cudně upíjely malý pivka, ale byly veselý. Což bratranec kvitoval slovy, dneska by to šlo. Říkám mu, že na nás čeká Janička Zlatá rybička a vaří svoji specialitu, buřtguláš. A na mně čekaj, alespoň si myslím, dva vagóny uhlí. Odvětil, na co budeš chodit do depa, když už jsou tady na vlečce připravený dvě soupravy…

… Povídám, to je ale nebezpečnej náklad, řekl bych, že až výbušnej. Bratranec odvětil, stačí jen tak s něčím hnout a vznikne  v aparátku proud a budeš koukat, jaký se budou dít věci. Tak mu říkám, až přijdem k Janičce Zlaté rybičce, tak budem bez proudu oba dva a guláš si můžem dát akorát tak někde v bufetu. Pětačtyřicítky se začaly nabíjet tím způsobem, že si objednaly dva velký panáky Rakije. Hned jsem si vzpomněl na Pralinku. Jenže ta už si užívá někde v pekle, anebo v nebíčku. To ví dneska už jenom bůh, kterej podle mýho vůbec neexistuje, ale to je můj názor. Kde jí je konec, Pralinky pralinkovatý?…

… Koukám, že vedle větráku jsou velký hospodský hodiny, který ukazujou zrovna v tuhle chvíli patnáct třicet, což znamená, že za půl hodiny jich bude rovnejch šestnáct. Říkám bratrancovi, že je čas se zvedat, protože Janička Zlatá rybička čeká s gulášem na plotně a nemůže se dočkat, až bude po delším čase zase chytrá. V mým věku mi stačí bejt chytrej při skládání jen jednou, na víc už nemám sil, ale Janička Zlatá rybička, ta chce hnedka bejt chytrá alespoň čtyřikrát za sebou. Vždycky to prožívá, jakoby to měla mít naposled. Jednou jsem si dělal na pelesti u postele křídou čárky, kolikrát jsme byli chytrý. Napočítal jsem pět čárek, tak povídám, Janičko Zlatá rybičko, byli jsme už pětkrát chytrý, ale Janička Zlatá rybička s ledovým klidem odvětila, že to není pravda, že to bylo jen čtyřikrát. Tak jsem se namíchnul, smazal pět čárek, řka - začneme tedy znova. Otočila ty svý modrý kukadla v sloup, ale s úsměvem jí vlastním kývla. Byla už opravdu chytrá, ale taky zase natěšená, že se s tím nemazlím…

… Je mi to líto, že jsem potom použil svůj starej trik a ten spočívá v tom, že aby si mylela, že už jsem chytrej, tak jí utrousím slinu na záda a vzápětí je už z toho taky chytrá. A tak jsem se zvednul a zároveň jsem zvednul i svýho bratrance s tím, že odcházíme. Pětačtyřicítky udiveně na nás koukaly s otazníkama v očích, ve kterejch bylo napsaný, taky máme chuť na pár vagónů uhlí…

… Jenže pro dnešek ještě neměly nárok, protože nás čekal buřtguláš a taky Janička Zlatá rybička, a kdoví co nás ještě čekalo, protože to člověk nikdy neví, co ho ještě čeká…

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zpověď hospodskýho větráku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.