Pavel Brycz

Patriarchátu

dávno zašlá sláva

MLADÁ FRONTA

Text © Pavel Brycz c/o Dilia, 2013

Otci

Štěstí, jež chceme, je ohavné,

to naše neštěstí je krásné.

Jean Cocteau

Hrdinové následujícího příběhu se narodili ze dvou mně drahých fotografií. První je černobílá fotografie, která zachycuje veškeré obyvatele starší dvanácti let jednoho ukrajinského sela v sošných pózách na ospalé vesnické návsi. Datováno 1929.

Druhý snímek zobrazuje rozesmátého vojáka wehrmachtu, kolem jehož širokých ramen s důstojnickými prýmky se ovíjejí jako Lakoonovi hadi ruce jeho drobné snoubenky, vyšňořených rodičů a pyšných sourozenců. Datováno 1941.

Tyto osoby z dobových fotografií a jejich potomci, kterým jsem pomáhal na svět císařským řezem, jsou pro mě jediné autentické postavy, o kterých jsem oprávněn hovořit. Jakékoliv skutečné postavy, ať už žijící nebo zemřelé, které by se jim zvláštní souhrou náhod podobaly, jsou pro mě čirou fikcí či dílem vyšší moci.

Autor

Napoleon na bruslích

Viktor Effenberg měl rakouský válečný kříž, hodnost leutnanta a doma v Reichenbergu hezkou ženu, když se v jeden prosincový den roku 1917 u města Kyjeva dopustil nejhorší chyby svého života.

Ešalon nebyl ve stavu pohotovosti, odpočíval po dlouhém přesunu, kafralo se o ruské revoluci a honily se ženské, a tak si šel náš leutnant, sudetský Němec s válečným křížem od Haliče, zabruslit na zamrzlou řeku.

Burdke a Weisspasse, rakouští oficíři, se velmi smáli Viktorovým bruslím na klíček z pravé švédské oceli. Považovali bruslení za dětskou zábavu v době míru. Ale za války i ty děti dospěly.

Uzavřený snílkovský Viktor odpovídal svým pobaveným kolegům: „Napoleon by v Rusku nepropadl trudnomyslnosti, kdyby si mohl zabruslit.“

To se smáli Burdke a Weisspasse ještě víc, protože srovnání s Napoleonem bylo velmi případné, Viktor měřil rovných sto sedmdesát centimetrů a brusle mu na okamžik přidaly alespoň šest čísel.

Již včera nahnal patnáct Čechů na řeku, aby mu umetli sníh. Neudělali by to, kdyby ho neměli rádi, ale malý Napoleon byl u vojska oblíben. Uměl české písničky a takovou „Na rozloučení mý potěšení“ často zpívával, bylo při ní hezky smutno.

Ten den tedy Viktor bruslil po zamrzlé řece, vítr mu fičel do zrůžovělých tváří, v očích cítil chladné slzy a zakoušel takové potěšení z rychlé jízdy, piruet a akrobatických výmyslů, které i zde v této pustině vymýšlel pro svou ženu, že si ani nevšiml čtyř jezdců na koních, kteří ho z břehu pozorovali.

Viktor Effenberg právě provedl skok, který se dozajista bude líbit jeho ženě a který si jednou přivlastní jistý Salchow, když na řeku vjela ona čtveřice jezdců a hnala se přímo k němu.

„Scheisse!“ vykřikl Viktor pozorující siluety jezdců skloněných nad šíjemi vraných koní.

„Heja, heja, heja,“ křičeli jezdci a obklíčili bruslaře.

Z jejich zarostlých vousatých tváří vyzařovala divoká a zvrácená radost. Oči měli jako černé uhlíky, na hlavách papachy a v rukách důtky. Z nábojových pásů okolo hrudi šel strach, nárameníky činily jejich ramena ještě širší, než byla ve skutečnosti.

Viktor Effenberg si vzpomněl na všechny historky o bolševicích, kteří se zbláznili a chtěli zvrátit řád světa. Začal prchat na svých bruslích. Prorazil mezi dvěma koňmi, kteří se vzepjali na zadních, a ujížděl ke břehu, hlavu skloněnou téměř až ke kolenům, aby zmenšil odpor vzduchu.

Jezdci se zasmáli. Ne snad, že by nikdy neviděli nikoho na bruslích, ale závod bruslaře o život s koňmi byl jako zjevení ze snu, bláznova historka anebo cirkusové číslo ruského klauna. Výskali a křičeli své „heja, heja, heja“ ještě rozverněji.

Viktor se dostal na břeh, ale koně mu už funěli na temeno hlavy. Ohlédl se a viděl půl lokte za sebou koňské zuby, z nozder vycházela bílá pára, v hrůzném dětském snu býval takto pronásledován drakem, kterému z huby šlehaly plameny. Uháněl po sněhu ve svých bruslích. Tkaničky se povolily a on se viklal ze strany na stranu, nohy mu tančily jako při tanci charlestonu, jehož čas ovšem má po téhle prokleté válce teprve přijít.

„Heja, heja, heja…“ Jezdci s koňmi začali kroužit kolem Viktora, jenž se zastavil a cítil, že má potrhané plíce z děsivého úprku.

„Nu, maladěc, maladěc…,“ volal jeden z divých mužů a ostatní se zasmáli.

A Viktor nabral dech, ucítil tím prudkým nádechem pach teplé krve v ústech a zakřičel:

„Ať žije Lenin. Hurá!“

Pak ho cosi uhodilo do hlavy a ztratil vědomí.

Když se probral z bezvědomí, byl svázaný do kozelce v nějakém černém stavení s hliněnou podlahou a se stěnami zčernalými kouřem, nosné trámy chalupy vypadaly jako z kamene, vzpomněl si na obecnou školu a co jim učitelé říkali o kamenném uhlí a sekvojích, v téhleté chalupě to vypadalo, že všechno, i on sám, se změní v uhlí.

Viktor pohnul hlavou, ve které ho pořád nesnesitelně bolelo, nadzdvihl se a uviděl muže, jenž kouřil papirosku a foukal dým pryč od ležícího zajatce.

Když si neznámý všiml, že se na něj zajatý voják dívá, usmál se a řekl: „Dojč?“

Viktor přikývl.

Muž pokýval hlavou a pronesl vesele: „Mluvím německy. Naučil jsem se sám. Ale chybí mi konverzace. Mohu s vámi mluvit?“

Viktor si prohlédl muže pozorněji. Byl to vlastně ještě mladík, o dobrých deset let mladší než sám Viktor, a mohlo mu být takových dvacet. Měl velmi jemné slámově žluté vlasy, které mu už řídly, a veliký zakulacený nos. Oči měl modré do šeda. Představil se Viktorovi jako Theodor Jefimovič Berezinko. Když se Viktor podivoval, že vypadá úplně jinak než divocí vousatí snědí chlapi na koních, vysvětlil Viktorovi, že oni jsou kozáci, ale on je Ukrajinec a dostal se k nim, když se fronta úplně popletla.

„Teď je všechno zmotané, holenku, zastřelíte nepřítele, a on je to váš bratr, promluvíte k vraníkovi, poplácáte ho a on na vás spustí česky,“ mudroval Berezinko nad válkou v roce 1917. Šelmovsky se usmál: „Vždyť vy jste taky na bruslích volal úplné nesmysly. Ať žije… hurá… cha, cha, chá,“ zasmál se mladík. Vzápětí zvážněl a pošeptal: „Lenina nevzpomínat. Psssst. Náš ataman Radčenko, kozák, říká: Na zemi car, na nebi Bůh, Lenin v chladných vodách Volhy ať si hledá místo!“

„Vy nejste?“ zeptal se Viktor.

„Bolševici? Ne. Náš ataman Radčenko je mystik. Lenin prý připravuje dekret na zakázání Boha. Někdy ataman nevyjde týdny z transu. Posadíme ho na koně a jezdíme s ním míli za mílí, aniž by si řekl o chleba a vodu, pak se probere a zčistajasna řekne: Válka pokračuje jedině vítězstvím! To pak jede a prvního nepřítele, který se namane, rozseká šavlí na kusy a sní zasyrova jeho varlata.“

Viktor Effenberg užasle zavrtěl svou bolavou hlavou. Důstojník a mystik? Takovou šlamperaj neviděl ani v rakouské armádě.

„Pane Berezinko, co chtějí se mnou udělat? Z vojenského hlediska jsem naprosto bezcenný, jestli mě chytili jako jazyka. Musím říct, že o strategických plánech našeho velení nic nevím. Válka skončí každým okamžikem, snad mě vymění za ruského zajatce?!“

Theodor Jefimovič pohlédl do hliněné podlahy a zašeptal: „Nevím. Já jsem Ukrajinec, ale Radčenko je kozácký ataman a mystik. Teď spí a Bůh s ním mluví. Nevím, co si o vás říkají. Opravdu nevím, pane…“

„Effenberg,“ představil se Viktor.

„… pane Effenbergu,“ doplnil Theodor.

Byl rád, že němčině zajatce rozumí, přesto byl tak nějak smutný.

Vtom se někde za chalupou ozvalo křupání sněhu a několik hlasů se vzrušeně bavilo. I Viktor, ačkoliv nerozuměl, pochopil, že se baví o honičce na řece. Hlasy se blížily, určitě se kozáci šli podívat na svůj úlovek, snad ukázat zajatce atamanovi. Viktor zbledl a na čele se mu perlily kapky potu. Hrůza ho ochromila víc než provaz, kterým byl spoután. Očima hledal pomoc u Theodora Berezinka.

Ale mladík sklopil zrak, zahleděl se na své boty, své ošklivé laptě, jak by si z nich chtěl vyčíst vlastní osud, a pronesl sotva slyšitelně: „Izvinítě. Vzbudil se. Náš ataman se vzbudil.“

Smíření

Jefim Archipovič Berezinko byl nejvýznamnějším mužem vesničky Ozero. Ačkoliv byl cestář a do dědiny přišel takříkajíc s holým zadkem, stal se mezi všemi zdejšími starousedlíky uznávaným mudrcem, za nímž chodili častěji než za popem a jehož (stejně jako popa) by se nikdy neodvážili nepozvat na slavnost, hostinu, zásnuby, kar a nepodarovat nějakou výslužkou.

Jak se stalo, že byl Jefim tak oblíbený, ačkoliv o setí, vláčení, orání, hnojivech, pícninách, o vepřovém i skotu zhola nic nevěděl, bylo zahaleno tajemstvím.

Přišel jako cestář v pouhých dvanácti letech a cesta, kterou s druhy budoval, zde končila.

Zůstal tedy i on.

Bylo mu dvanáct, ale měl sílu býka.

Ženský z vesnice si mohly za ním nohy uběhat, měl zdravou novou krev a děti od něho se už v matčiných životech projevovaly silnější než matky. Vesnice Ozero byla sňatky příbuzných tak degenerovaná, že si rodiny volily libovolná příjmení, třeba podle druhů travin, aby v Ozeru nežila jen jedna velká rodina.

Ale jako náhle zasel svoje zrno, tak zčistajasna ustal a vzal si za manželku ženu, kterou prý unesl ze šlechtického domu někde v Polsku a po sedm let ji obtěžkával potomky. Ti jediní směli v budoucnu nosit hrdé jméno – Berezinko.

Děti manželů Berezinkových šly v pořadí: Oleg, Ivan, Kazimír, Susko, Taťána, Boris a Theodor. V roce 1914 bylo Jefimovi třicet devět, synovi Olegovi dvacet čtyři, Ivanovi dvacet tři, Kazimírovi dvacet dva, Suskovi dvacet jedna, Taťáně dvacet, Borisovi devatenáct a Theodorovi osmnáct. Všichni muži včetně otce odešli na frontu a po válce se jako zázrakem do jednoho vrátili. Taťána se vdala za rychtářova syna a rodila děti. Stará paní Berezinková byla skutečně stará, protože byla o šestnáct let starší než její manžel, a povídá se, že ukrajinská žena rodí spíš v hrobě nežli v nemocnici. Ve svých padesáti devíti letech vypadala jako stařena a na noc si do postele brala rubáš, což omezovalo milostné hrátky. I proto si Jefim začal opět hledat rozptýlení jinde a nezřídka se stávalo, že se u jedné „májky“ sešlo hned pět Berezinků.

Takový byl tedy Jefim a jeho rodina. Chlouba celé vesnice v časech, kdy po jedné skončené válce přišla válka druhá, občanská, a hladomor panoval takový, že jít na masopust za prase znamenalo přijít domů ohryzaný na kost.

„Nespi porád, Marjo!“ volal Jefim na pec s kožešinami, kde hlasitě oddechujíc dřímala jeho žena.

„Nehuč, dědku,“ odsekla Marja, „máš snad jídlo, abych vstala?!“

„Nejenom chlebem živ je člověk,“ zabručel Jefim.

„Ani chléb, ani brambory!“ sykla Marja ze své pece.

„Eh ty...,“ mávl rukou Jefim a s rukama na žaludku se kolébal světnicí ode zdi ke zdi.

„Brambory, chleba..., porád dokola, hm, ale co s pravdou, co s ní si počít, he? Řekni, ženo, povězte, děti, jaká je pravda? Ta popova, anebo bolševika? Bude dobře, anebo konec světa?“

Theodor pohlédl na svého otce rozmrzele. Rozcuchané zbytky slámových vlasů, velký zakulacený nos, modrošedé oči. Jen ráno otevře oči a pohlédne do zrcadla, už vidí svého otce a pak celý boží den. Celý den chodit po světě s jeho tváří jak s Kainovým znamením, to je horší než prázdný žaludek.

A ještě jim táta nedá pokoj a chce po nich odpovědi na všechny svoje otázky.

Ušklíbl se.

„Áááááááááááá, Theodore, blahorodí, mlčíš, hryžeš se do rtu, neporadíš. Bůhvíco ti vrtá hlavou. Od chvíle, kdy ses vrátil od kozáků, není s tebou řeč. Nemluvíš s matkou, s bratry, se mnou. Věčně jen u stolu a píšeš té paní z medailónu. O čem, smím se zeptat? Myslíš, že se chytneš nějaké sukně na druhém konci světa a ona si pro tebe přijede ve zlatym kočáře?“ obrátil se Jefim na svého syna.

„Viděl jsem, otče, muže, který zavraždil bezbranného zajatce. Měl v ústech mužská varlata a ze rtů mu kapala krev, když pravil: Bůh poručil. Viděl jsem stejného muže, jak psal Leninovi dopis a pero namáčel do krve rudého komisaře.

Připadalo mu to vtipné.

A mě se ptáš, kde je pravda? Nevím!“ odsekl Theodor.

Chtěl psát dopis do Reichenbergu v Rakousku paní Emilii, Němce, ženě Viktora Effenberga, zajatce zbytečně zabitého ve světové válce. Vše, co měl muž u sebe a nevzali to kozáci, jí poslal, i příběh o setkání s jejím mužem jí vylíčil, jen medailónek s fotografií, který nosil Viktor na srdci, si nechal.

„Nevim... nevim... na všechno odpovídat nevim, a kdybych se tě, jestli žiješ, nebo cepeníš, zeptal, tak taky zamumláš, nevim!!“ rozčílil se otec a zapomněl na bolesti v útrobách.

„Tak poslouchej, synu! Já byl včera u zpovědi a ještě jsem dnes nehřešil, poprosím teď Boha o chléb a neodpoví-li skutkem do západu slunce, namoutě půjdu a dám se k rudým, přísahám!“

Matka z pece vykřikla: „Že tě huba nebolí, nerouhej se!“

Ale Jefim si klekl, sepjal ruce a pomodlil se. Synové, kteří přišli v té chvíli domů, také poklekli pod ikonu a modlili se s otcem. I Theodor si klekl, sepjal ruce a navenek se modlil, protože se bál otcova hněvu.

Když se domodlili, zaklepal na dveře stavení Matvej, řezník z vesnice.

„Tak jen pojď dál, sousede,“ pobídl vysokého zrzavého hromotluka Jefim. „Co tě k nám přivádí?“

Opravdu se velice podivoval příchodu tak nenadálého hosta, neboť i pop i učitelka vědí, že sejde-li se někdy vesnice na svatbách, pohřbech či schůzích, vždy musí být mezi oběma muži taková vzdálenost, aby očkem o sebe nezavadili, a zavadí-li, pak se nepobili. Inu, ačkoliv byl Jefim tolik milován, ani sluneční paprsky neproniknou k těm, co chtějí zůstat skryti v stínu.

„Sousede, odpusť hříšné duši, že na tebe často tak zle nahlížela a přivolávala na sebe hněv boží. Má žena, bůh jí buď milostiv tam na věčnosti, vždycky říkala, běž, Matveji, poraz sebe a pozvi souseda Jefima. Je muž světa znalý, dej mu ochutnat svojí dobroty. Ha, ha, ha, ha. Vtipkovala chuděra. Ale já si řekl, co by ne?

Matvej je muž světa znalý, až budeš mít selátko, nebo telátko, pozveš ho, pojíte spolu, popijete kvas, vodku, pobesedujete, ruce si podáte, dobře spolu vyjdete. On sedm dětí, ty sedm dětí. On ukrajinský, ty ukrajinský, on frontový voják, ty frontový voják, slova vás nerozdělí. Tak proč byste se nepobratřili?

A já, hlupák starý, nechtěl. Ne a ne, jak ten mouřenín jsem v tom viděl věci, že si mě zaříkávačky zle dobíraly...“

Matvej mluvil s planoucím pohledem a s takovým leskem v očích, jak by na kazatelně baldachýn podpíral slovy.

„Jaký mouřenín, táto?“ zeptal se Oleg.

„Ssssssssssss...,“ utnul ho netrpělivě otec, aby nechal Matveje mluvit.

Během další Matvejovy řeči bylo slyšet bratry, jak šeptají Olegovi o Šejkspírově Othelovi.

„No, a přišla bída, válka přišla, hlad se u nás zastavil a chce zůstat věčně, a já, řezník bez masa, vdovec, tvor poslední a směšný, začal nad sebou hluboce dumat.“ Matvej si všechny v místnosti obhlédl svým jurodivým pohledem a ze záňadří rubášky vytáhl láhev.

„Prohlédl jsem svou špatnost a modlil se, abych mohl ještě jednou učinit, jak radila mi žena. Modlil jsem se, aby mi Hospodin dal možnost. A on mě vyslyšel. Dnes ráno jsem potkal ve stepi dva s modrou krví, blahorodí v bryčce tažené ryzkou prchali před rudými. Vyměnil jsem s nimi koně za automobil, oni ať si jedou za svým, já porazil ryzku a hostinu připravil. To pro vás, vážený Jefime Archipoviči.“

Matvej domluvil a hluboce se uklonil.

I Jefim se poklonil po pás a pak se rozpačitě rozhlížel po svých dětech, jestli neutrpěl na důstojnosti.

„Zvu, samozřejmě, i vaši ženu i děti,“ upřesnil Matvej.

Jefim roztál v široký úsměv a pokročil k Matvejovi, který nechával od úst k ústům kolovat láhev vodky.

„Drahý Matveji Pavloviči, na vás Bůh dokazuje, jak je všemocný.“

A slastně vzdychl, neboť Bůh, který bydlel v jeho srdci, byl zachráněn před vystěhováním a před bolševiky.

Hostina

Jedlo a pilo se u Matveje. A zpívalo se. Hodně zpívalo. Jen matka Marja chyběla, neboť by chtěla chléb, a ne maso. A Theodor, nejmladší. Snad úděl nejmladších synů je držet se máminy sukně a myslet na vysněnou neznámou krásku v daleké pohádkové zemi, i když je muži už přes dvacet.

„Proč jsi nešel k Matvejovi?“ ptala se matka ze svých peřin na peci.

„Nemám rád koňské maso,“ odpověděl Theodor.

Přitom s kozáky mnohokrát koňské maso jedl, i když kozáci plakali, když své koně ubíjeli ranou pěstí. Důvod byl jiný. Matvej. Pro Theodora bylo od dětství nepochopitelné, že je ve vesnici nějaký otcův očividný nepřítel, teď by se z něj kouzlem měl stát div ne pobratim a s tím se Theodor nedokázal smířit. Chtěl, aby si jevy ve světě uchovávaly jasné barvy. Nevěřil proměnlivým náladám a extatickým stavům zdejších lidí. I vlastní rodina mu připadala jako tlupa divochů. Nejraději by se narodil a vyrostl v cizí zemi, mluvil střízlivým jazykem plným logiky a šedivěl na procházkách v kultivovaných parcích evropských metropolí.

„Měl pohled jako kozácký ataman Radčenko,“ poznamenal Theodor.

„Kdo?“ zeptala se matka, která pomalu začínala klimbat, a hlas Theodora ji vzbudil.

„Ten zdejší Othelo. Matvej.“

Marja zakašlala: „Matvej má sedm dětí a žádnej neví, který je skutečně jeho. Prý tři nejmladší mají mateřská znamínka stejná jako tvůj otec. Nevím.“

„Sprostota,“ zasyčel Theodor, zvedl se a šel se projít po vesnici. Třeba to není domov, ale rozloučím se s tím vším, umínil si.

Když přišel po dlouhé procházce domů, našel boží dopuštění, otec Jefim ustavičně plakal, třásl se po celém těle a zvracel do kýble, který mu Marja pohotově přistrčila. Ostatní na tom nebyli lépe, někteří z jeho bratrů leželi na podlaze dočista ztuhlí.

„Co se stalo?!“ zhrozil se Theodor.

Otec se namísto odpovědi silně dávil a matka se nepřetržitě modlila k bohorodičce. Přišel i pop Kazimír, aby rodinu utěšil, a ten teď k Theodorovi přistoupil, odvedl ho na dvůr a tam šeptem, aby snad jeho slova nepřivolala boží hněv a zkázu na tento dům, sdělil Theodorovi: „Řezník Matvej uspořádal kanibalské hody, zabil dva cizince, jejich koně a nejmladší děti. Nechtějme vědět, synu, jaký pokrm kdo jedl!“

Theodor zbledl jako stěna a sáhl si na mateřské znaménko na levé tváři, to znamení, které ho spojovalo s otcem, sestrami a bratry.

Ze stepi byl slyšet vzdálený výstřel. Kdosi tam nad Matvejem vykonal lidskou spravedlnost.

Pohřeb

Na pohřbu Matveje, jeho rodiny a dvou neznámých, kterým řezník poskytl věčný úkryt před zmatky revoluce, bylo celé Ozero. A jako by chtěli dostát svému jménu, vyplakali tolik slzí, že by naplnili Bajkal.

Byla tu i spousta cizinců, hlavně rudých komisařů milice, aby se zprávy o kanibalismu nedostaly do tisku a nepřátelé svobody nemohli pomlouvat mladý sovětský stát.

Tvrdilo se, že přijede z Moskvy sám Gorkij, a Ozerští, kteří uměli číst, nebo byli někdy v pojízdném biografu, se ptali, bude-li opravdu takový prostý a mužický jako jeho hrdinové. Foma Gurdějev tvrdil, že bude, ale učitelka Marta Stěpanovna Raněvská vrtěla hlavou a prohlašovala, že mužictví není přednost, a byl-li jím Gorkij kdysi z nouze, pak se toho rád jako významný spisovatel zbavil.

Foma Gurdějev byl opilý, a tak Martu Stěpanovnu zmlátil. Ta ho udala a rudí komisaři slíbili, že až pojedou zpátky do Moskvy, vezmou Fomu s sebou.

Na pohřbu se mnoho zpívalo. Jefim Berezinko zpíval tak krásně a dojímavě, že se pomlouvači do konce jeho dnů neodvážili slůvkem připomenout, že ochutnal ze svých dětí.

Boty

I Theodor v autě komisaře Stěpana Polžina zpíval ukrajinskou píseň o botách, kterou znal od svého otce. Foma, jenž seděl vedle něj, ji znal od své babičky a zpíval s ním. Komisař Polžin pochytil nápěv, a tak celý automobil, ve kterém Rus Polžin odvážel dva Ukrajince z rodné vsi, zněl dojemnou notou:

Na kopci tam kosti leží

Pod kalinou pod kalinou

Nemohly už boty dojít

Za Galinou za Galinou

Proč jste boty proč jste nešly

Za Galinou za Galinou

Protože nám naše nohy

Nepomohou nepomohou

Ony jenom v spánku leží

Pod kalinou pod kalinou

V kostře tam už není srdce

Za Galinou za Galinou

Proč jste boty neletěly

Za Galinou za Galinou

Protože nám černé vrány

Nepomohou nepomohou

Proč jste boty neodpluly

Za Galinou za Galinou

Protože nám černé vlny

Nepomohou nepomohou

A jak vy boty jak vy tedy

Domů za Galinou

Počkáme my přijde sama

Bosá ach jednou

Na železniční stanici Rudná Polžin vysadil Theodora, který jel na západ, a sám s Fomou pokračoval na východ. Theodorovi bylo dvacet pět let a Fomovi třicet tři, možná byli bratři, ale to nevěděli. Rozloučili se však, jako by byli. Dva Ukrajinci, kteří se vypravili dobýt svět.

Reichenberg 1921

Drahá maminko,

konečně se cítím jako hrdina, který se vrátil z války. Emilka, paní Effenbergová, mě přivítala jako dávno oplakaného manžela, kterého jsem znal tak krátkou chvíli a jehož jsem nedokázal uchránit strašného osudu. Ale taková je naše zem, tak velká, že se do ní Bůh dvakrát za den svým hromobitím trefí.

Tady je všechno jiné. Malé a útulné.

Lidé nepijí tolik a nezoufají si tolik. Radují se mírně a čistě, skoro jako děti, když jdou poprvé do školy, anebo na mši. Také mě přijali velice dobře ti mírní lidé. Pracuji jako zedník a je zde spousta nových staveb, takže nouzí netrpím.

Se zedníky chodím občas na pivo a vypravuji jim o všem u nás, nu, nevím proč, ale když chtějí? Kozáky oni považují za nějaké indiány na koních, a když mi dali přečíst knihy od jednoho spisovatele, tuším Karl Květen se jmenuje, poznal jsem, že i pravdu mají.

Emilie je Němka a všichni její přátelé a příbuzní jsou Němci, česky z nich umí málokdo, Emilka vůbec ne. Já mám výhodu, že Čechům výborně rozumím, aniž bych se musel učit, a na stavbě se s nimi snadno domluvím.

S Emilkou chodíme často do biografu Stern. Viděl jsem i cirkus Kluge a zajímavé bylo, že všichni artisté mají ruská a ukrajinská jména. Když jsem po představení za jednou dámou s polárními medvědy zašel a tázal se jí po našem, odkud je, nerozuměla ani zbla. Nakonec jsem pochopil, že je to jen podfuk, aby cizokrajnými jmény přilákali návštěvníky.

Nevím, zdali je tu někde pravoslavný kostel, ale já bych do pravoslavného ani nešel. Emilie je evangelička, chodím tedy s ní do jejího moderního hranatého kostela, který připomíná zvrhlý hospodský stůl. Nejspíš přestoupím na její náboženství, aby měla radost, a přijmu jejich rituál a tu hranatou víru, i když jsem už navždy opustil nejen všechny baňaté věže pravoslaví a ikony plné podlouhlých mučednických tváří, ale i jakékoliv jiné podoby služby Bohu.

Ano, v nic, co by přesahovalo vysoké šmolkové nebe kdekoliv na světě, nevěřím.

Z víry mě vyléčil šílený ataman Radčenko, ale i otec. Řvou jako medvědi na horách, když trhají bělostné ovce, ale věří v odpuštění jenom proto, že umějí otčenáš a pár dlouhých modliteb. Takovou spravedlnost neuznávám!

To je stejné pokrytectví, které hlásají bolševici.

Seberou člověku první a poslední, připraví ho o svobodu, ale mají na to všelijaké morální kodexy tištěné na stejném papíře jak modlitební knížky.

Právě před týdnem se tu sešli zmatení němečtí dělníci, kteří nikdy neviděli, co provedli bolševici u nás doma, měli plná ústa Marxe a založili vlastní komunistickou stranu. Pronajali si sál v hospodě, kam chodíme s partou zedníků po práci na pivo, takže jsme zamířili jinam, a jenom jsme slyšeli, jak zpívají strašně nahlas a falešně Internacionálu, tak falešně, že si ramenatí čeští četníci, kteří hlídali hospodu, zacpávali uši.

Asi menšina bláznů v moři moudrých musí vždycky na sebe upozorňovat aspoň řevem, když nemají jinou sílu.

Věřím, že republika, kde jsem našel domov, bude mít dostatek svěracích kazajek, aby se tihleti extrémisti nenaučili rozmnožovat se od našich rudých komisařů.

Líbám všechny,

Váš Theodor

P. S. Maminko, ještě jsem ráno na poště otevřel zalepenou obálku, abych připsal radostnou zprávu. Emilie je těhotná a pevně doufáme v syna.

Frau Effenberg

„Frau Effenberg! Frau Effenberg! Frau Effenberg?!“ kulhavý vrátný a noční hlídač německé knihovny Bucherei der Deutschen na Novoměstském náměstí procházel s velmi rozrušeným mladým mužem opuštěnými sály nabitými knihami a vyvolával hlasitě jméno knihovnice.

Každé otočení vypínače a rozsvícení masivního křišťálového lustru nad regály s knihami znělo jako výstřel z ručnice a volání veterána od Piavy se tlouklo pod vysokými stropy rozmazanou ozvěnou jak křídla poplašených holubů.

Rozšafný pan Beyer se zadíval na tvář ustaraného muže, nadechl se, aby ho upozornil, že mu od rtů přes bradu teče silný pramínek krve, ale pak se opanoval a chlácholivě se usmál: „Určitě bude už doma, pane Effenbergu! Říkal jsem vám, že když přebírám službu, zamykám za poslední pracovnicí knihovny a ihned zkontroluju všechny místnosti. Jako poslední odcházela slečna Steinerová a vaše paní už tu nebyla. Možná se zastavila u přítelkyně, anebo se zdržela v nějakém tom módním salónu krásy. Znáte přeci moderní ženy, pane!“

Ne, moderní ženy neznal, mohl ihned bodrému panu Beyerovi napovědět bolestný pohled kovově modrých očí.

„Ještě nikdy se takhle nezdržela,“ vychrlil Theodor Berezinko.

Chtěl ještě dodat: „Ve svém stavu je na sebe velmi opatrná,“ ale včas se kousl do jazyka. Nebyl pan Effenberg, ten ležel v neoznačeném hrobě v poli u Kyjeva, a nebyl s Emilií oddán. Dosud jen nejbližší přátelé a představitel evangelického sboru, kam Theodor konvertoval a kde ohlásili chystanou svatbu, věděli o Emilčině těhotenství. V nové bibliotéce, jejíž zřízení si nedávno vymohli němečtí poslanci na Národním shromáždění, pracovala Emilie Effenbergová krátce a vyhýbala se jakýmkoliv obtěžujícím klepům.

„Promiňte, že jsem obtěžoval,“ omlouval se nešťastný Theodor.

„To nic, to nic, uvidíte, že jste se jen minuli a vaše paní bude už docela jistě v pořádku doma!!“ horlil pan Beyer.

„Ano, doma, určitě,“ přikyvoval mladý muž.

„Odpusťte, jenom, pane, neměl byste takhle vyjít na ulici. Vylekali by se vás. Máte krev na obličeji. Prosím, zde se můžete umýt,“ upozornil Theodora úslužně vrátný a ukázal mu na dveře s nápisem muži.

Theodor se zaraženě podíval na dveře toalety a prudce se otočil na vrátného:

„A dámy? Dámy jsou kde?!“

Pan Beyer zkoprněl a ukázal prstem vzhůru: „Nad schodištěm v prvním patře.“

A už oba muži pádili po schodech nahoru. Theodor první dlouhými skoky, pan Beyer zaostával se svou zchromlou nohou.

Ve veliké kachlíčkované místnosti s řadou keramických umývadel se zdobenými mosaznými kohoutky a lesklými zrcadly panovalo ticho jako v kostele, ale namísto kadidla ucítil Theodor v chřípí povědomou vůni, ano, parfém Emilie, ten jemný květinový parfém, který ucítil hned z prvního psaní vysněné ženy, ta fialková vůně, do níž se propadl při prvním objetí a od té chvíle vždy znovu a znovu, se teď vznášela okolo něj, linula se z flakónku otevřeného a zapomenutého na jednom zrcadle, zatímco ze všech uzavřených dveří proti umývadlům vystupovalo cosi jiného a zlého.

Theodor ucítil pach kovu a železitou chuť v ústech, jako by se napil krve.

A flakónek voňavky mu vypadl z roztřesených rukou a roztříštil se na tisíc kousků, když sledoval proud krve, který vytékal zpod temných dveří záchodu a vtékal pomalu do mosazné mřížky odpadu uprostřed rakouských kachlíků, a v té krvavé řece unášel černé dámské punčochy od firmy Meyer a syn, kalhotky ze salónu paní Komárkové a plod Theodora Jefimoviče Berezinka.

Vyděšený Theodor vykopl dveře, vysoukal ženské tělo obtočené v křeči okolo mísy, pan Beyer mlčky utíkal zavolat sanitku, a roztřesený hlas, který musel patřit někomu úplně jinému než tomu, kdo viděl za války spoustu neštěstí, opakoval donekonečna jediné slovo mrazivou dikcí zaživa pohřbeného: „Dýchej, dýchej, dýchej!“

Naděje

Theodor se už neodvážil psát domů, že čekají s Emilií dítě. Ještě dvakrát byli plni nadějí, ale neúprosný osud je zaskočil. Paní Effenbergová neudržela plod a znovu potratila.

Zašli dokonce ke kartářce, a když jim tvrdila, že si zemřelý manžel Viktor nepřeje, aby měla děťátko, zúčastnili se spiritistické seance, aby se s ním po dobrém dohodli.

Ale duch Viktora Effenberga nebyl proti. Jakmile mu Theodor svatosvatě přísahal, že syn se bude jmenovat Roland Effenberg a bude vychován po německu, cítil se dokonce poprvé od chvíle, co byl mrtvý, opravdu smířený.

„Nechceš mě, drahý, tam, kde jsi teď ty? Nejsou moje potraty hraničící se smrtí tvoje dílo ze záhrobí?“ zeptala se skrz médium paní Effenbergová.

„Ne, lásko. Tam, kde jsem já, není lásky, a takový, jaký teď jsem, nejsem schopen milovat. Zůstaň tam, kde jsi. Já tě nevolám ani nelákám. Nejsem upír. Nemusíte se s Theodorem bát. Nemusíte se bát mých fotografií, knih, dýmky, mých pantloflí. Nic z toho nemá vlkodlačí povahu.“

Tak promluvil Viktor Effenberg na spiritistické seanci a pak se odmlčel.

Emilii bylo pětatřicet let. Její mateřství přestalo být problémem zásvětí a okultních věd, ale stalo se záležitostí lékařských kapacit a modliteb v evangelickém sboru. Po třetím potratu doktoři dávali páru pramalé šance a Emilka, ač ji o to Theodor nesčetněkrát prosil, nesvolila k sňatku, který si slíbili.

„Jsem stará, moje tělo je jako masomlýnek, rozemele naše děti na krvavou kašičku. Ty jsi mladý a plný síly, Theodore, litoval bys, že jsi spojil svůj život se mnou, a to nechci. Dokud zůstaneš svobodný, pořád máš šanci najít lepší mámu pro svoje děti,“ odpovídala Emilie na všechna jeho přemlouvání ke sňatku.

Domluvili se tedy alespoň, že Emilie bude pravidelně jezdit do Františkových Lázní v západních Čechách, kde se léčí ženy, které touží po dětech.

Theodor rozhodně nepsal domů na Ukrajinu, že jeho žena v lázeňském parku na promenádě stojí frontu dam všeho věku a povolání, aby se v lázeňské fontáně dotkla ohlazeného čuráčka sochy močícího chlapce, aby šťastně otěhotněla.

Takové legendě civilizovaného Západu by neuvěřil ani jurodivý pravoslavný Východ. Nechtěl, aby ho otec Jefim považoval přesně za totéž, co je ten malý čurající chlapeček v parku Františkových Lázní.

Za chlapce, co nikdy nevyroste.

Nakonec, když už pozbývali veškeré naděje, ve svých čtyřiceti letech Emilie počtvrté otěhotněla. Gynekolog MUDr. Braun změřil zralé ženě stupeň otevření děložního hrdla, a protože riziko potratu bylo vysoké, provedli paní Effenbergové na soukromé klinice cerkláž dělohy, zašili ji dole, aby dítě donosila.

Výdaje na soukromou kliniku byly značné a Theodor se nemohl zadlužit u žádné banky, protože dosud nebyl československý občan. Chodil tedy o nedělích do jedné utajené herny ve veřejném domě, kde se hrály hodně vysoko karty, skořápky a ruleta. On sám nehrál, ne, že by mu scházela odvaha, ale nedosáhl na sázky. Chodila tam převážně zlatá mládež z německých a židovských rodin velkoprůmyslníků, politiků a umělců. Theodor dělal krupiéra a vyhazovače v jedné osobě. Funkce mu byla odporná, ale dala mu slušně vydělat, a tak se jí nezříkal.

Občas se hlavně studenti hádali o smyslu knihy, o níž už Theodor slyšel od Emilky. Napsal ji jakýsi rakouský Němec Hitler a jmenovala se Mein Kampf.

Bucherei der Deutschen zakoupila jeden exemplář knihy, který však nebyl volně k zapůjčení.

Knihu do fondu přijímala Emilie s výslovným upozorněním ředitele Jaksche, že toto dílo je pod přísnou cenzurou a vydává se pouze do studovny proti předložení zvláštního povolení jím podepsaným.

Nevěděla, co si má o takové knize myslet. Na takovéto zvláštní povolení půjčovala studentům psychologie, umění či práva dosud jen krvavé knihy francouzského markýze, který si liboval v mučení žen, a rakouského spisovatele, pro kterého naopak největší požitek představovalo sám být ženami bičován a trýzněn.

„Kniha na zbrojní pas“ by jindy u Emilky vzbudila aspoň profesionální zájem, ale vzhledem k jejím starostem ji pouze zařadila do fondu se zamezeným přístupem. Kolegyně, slečna Steinerová, ta mladá Židovička, kterou by jakýkoliv silnější vítr zvedl nad střechy Reichenbergu, kdyby se nedržela rámě mladých pánů, kteří na ni rádi čekali před knihovnou a doprovázeli ji do kaváren, ji přečetla a svým kolegyním řekla:

„Dámy, kdyby někdy v Reichenbergu shořela synagoga, tak si buďte jisté, že ji zapálila tato kniha.“

„Zvláštní věštba,“ vzpomněl si Theodor vždy, když viděl, jak kniha rozplameňuje německé a židovské intelektuály a on musí hasit výbuchy vášně.

Jeden německý student, který prohrál vysokou částku a neměl už ani na holku v bordelu, aby utišila jeho agresivitu, dokonce rozbil okno a vhodil do něho zápalnou láhev.

Nikdo nezpůsoboval v herně tolik nepořádku jako pánové, kteří znali tu knihu.

Zázrak

Dva týdny před plánovaným porodem vyjmuli lékaři Emilii stehy.

Teď už bylo jasné, že dítě donosila. A okamžitě po šestinedělí si budoucí rodiče naplánovali svatbu a křest dítěte v evangelickém kostele.

Budova nevzhledná jako převržený stůl se měla stát svědkem opravdového zázraku.

Roland Effenberg

Drahá maminko, milí sourozenci, vážený otče,

jsem šťastný, že vám všem mohu oznámit, že mám syna.

Narodil se 11. 9. 1930, zdravý, bezmála padesát centimetrů a tři a půl kila.

Naše trpělivost a víra se vyplatily. Ani nedokážu vypovědět, jak jsme teď šťastní.

Vezmeme se jedenáctého měsíce v evangelickém kostele. Za svědka mám Horsta Buchnera, zedníka, a Emilka paní Saschu Kellner, modistku.

Domluvili jsme se na společném příjmení Effenberg.

Syna pokřtíme Roland Effenberg!

Líbám vás všechny a, maminko, uzdrav se, moc tě prosím.

Váš Theodor

Tatínek jurodivý

Roku tisícího devítistého třicátého mohlo město Liberec vidět muže, který vypadal jako dřevorubec ze Zakarpatské Rusi, kterak se rukama snaží domlouvat s lidmi, kteří náhle čertovsky rychle spěchají do práce a nevěnují mu minutku pozornosti, jak už je tomu ve velkých městech zvykem.

„Zatracená Babylónie!“ hulákal muž v ovčím kožíšku do pasu a práskal svými dlouhými kníry. „Mameluci zatracený, copak se s váma člověk nedomluví jako s lidmi? Čeládko zatrachtilá, s Tatarem jsem se domluvil, s Polákem, který mě chtěl zabít, a tady ty by nerozuměli, ani kdyby jim smrt ukázala svoji kosu!“

Tak a podobně lál libereckým občanům urostlý ukrajinský horal, který vypadal na čtyřicet, i když už mu bylo pětapadesát.

Konečně uviděl budovu radnice, na níž se měšťanů nemohl doptat. Vysoká reprezentativní stavba se dvěma vysokými věžemi a mnoha malými novoromanticky zdobenými věžičkami kralovala náměstí s dlažbou z velikých dlažebních kostek barvy šedi.

Muž zaklonil hlavu a podíval se do holubí perspektivy, v níž hnízdily veliké radniční hodiny s chladně ocelově modrými rafijemi.

Byl duben a sluneční paprsky se už čile hlásily o slovo, takže si musel utřít kapesníkem pod hučkou splavené čelo.

„Pochválen buď Pán,“ pokřižoval se muž a hleděl na pyšné věže radnice, na ten lidský ouřad, v němž shromažďují jména všech narozených a jsou ta jména jako lidské duše, matrika je vlastně takový hádes, kout lidských stínů, záchrana všech už od narození odsouzených k smrti, protože sem přicházejí od prvního nadechnutí v naději a zůstávají zde i pak, když už ze světa sešli, neboť umře-li tělo, v matrikách pořád ještě žije jeho jméno, a není to důkaz, že jméno je dar Boha, a proto jsou jména svatá a nedotknutelná? Změň si jméno a navždy se zničíš: Bude z tebe, ať chceš nebo ne, někdo jiný, možná by Lenin nerozpoutal krvavou lázeň revoluce a občanské války, kdyby si sám nevzal duši tím, že si změnil jméno, protože vlastní jméno křiví a hazardují s ním jen krvaví zločinci.

Kdo si může beztrestně změnit jméno po otci? Jen žena, protože nemá jiného příjmení než vždy jen z Adamova žebra!

„Berezinko!“ zvolal v duchu podivný vousatý muž a byl v tom zvolání všechen obdiv k mužům, kteří pili, jedli, milovali, rvali se s přírodou i vlastními vášněmi a zemřeli, aby každý z nich ponechal Jefimovi svou duši. Berezinko I., Berezinko II., Berezinko III., ... Berezinko XXII., ... Berezinko... Berezinko..., hlučelo mu v hlavě, neboť byl to skutečně on, Jefim Berezinko, Ukrajinec, Chochol, jak říkají donští kozáci, on, který vážil dlouhou cestu až sem za synem, aby odčinil chybu svého syna, jenž se chytil ženské sukně, jak by ta žena byla jeho matkou, ba co víc, vzal si od té ženy její jméno, jako by byla jeho otcem ona a ne Jefim.

„Tfuj,“ odplivl si Jefim.

Svou ženu odvezl Jefim do špitálu v Kyjevě, pole prodal, kobylu, na niž se zmohl, prodal, jedinou krávu prodal, jenom aby mohl ženě sehnat švýcarské léky, pak vlezl do nákladního vagónu a jel přes Užhorod dál na západ, nezdržován ženinými prosbami, neboť ona má nemocné tělo, ale on duši, protože syn Theodor se odcizil a ukradl mu vnuka.

Jefim Berezinko dorazil stravován posvátnou zlobou až do Reichenbergu, a ačkoliv měl od manželky adresu zavrženého syna, nehledal ji. Hledal radnici a matriku, aby bez vraždy sprovodil ze světa ty dva požírače své duše: Theodora Effenberga a Rolanda Effenberga, syna a vnuka.

Nikdo se nikdy nedoví, co se odehrálo tam za dveřmi matričního úřadu, mezi spořádanými pečlivými úřednicemi v kostýmcích z vlny a blůzkách z hedvábí a barbarem z vesnice Ozero. Neví se, jakou řečí Jefim mluvil, když předtím nikdo z Liberečanů nerozuměl jeho jedinému slovu.

Ale musela to být řeč ďábelská, řeč jeho předků a řeč velkého muže, neboť vyšel ten dubnový den roku 1930 z liberecké radnice a vítězně kráčel po kočičích hlavách náměstí a ulic Babylónu, nesl se jak Alexandr Makedonský, dobyvatel, a lidé, kteří předtím nerozuměli, se najednou zastavovali a hleděli na prvního velkého vojevůdce z Východu, který vítězně táhl přes jejich město, zbrocený krví svých úhlavních nepřátel, jejichž hlavy už nikdy neuvrhnou jeho duši tam, kde chybí světlo. Theodor Effenberg a Roland Effenberg byli zabiti a vzkřísil Theodora Berezinka a Rolanda Berezinka.

A Jefim si vzpomněl na svou ženu a něžně se usmál.

Dopis

Maminko,

píši ti a z celého srdce si přeji, aby ses uzdravila. Jistě už víš, co se u nás stalo, a jestli se otec nepochlubil, popíšu to krátce.

Jako blesk z čistého nebe přijel otec a změnil můj život. Zdůrazňuji slovo můj a ještě dnes se třesu vztekem. Cožpak nemohu, matko, žít skutečně bez něj? Copak mi bude pořád vpadat do života?

Zdál se mi sen, matko, a opakovaně se mi zdává. Každou noc se budím mokrý potem, jak bych si ustlal na dně řeky. Stojím v něm na úpatí svahu, na polonině, a nade mnou vzhůru ve svahu jsou vyrovnány stovky, možná tisíce tun dřeva, dlouhé štíhlé kmeny s usekanými větvemi položené na sebe. Dívám se nahoru na ně a vtom se začnou valit dolů jako řeka přímo na mě. Obrovskou rychlostí se valí a já stojím jako přimražený. Pokaždé slyším hromový hlas boží, který na mě volá: Uteč! Uteč! A já s hrůzou zjišťuju, že Bůh není, protože jak by mohl mít Hospodin hlas stejný jako já, jen znásobený ozvěnou? A tak nikdy neuteču. Ach, matko, strašný sen. Stojím a dřevěný vodopád už na mě prská svoji pryskyřici.

Šel jsem za vykladačkou snů, chtěla moc peněz, ale já jí nakonec ten sen neřekl, nevím proč, ale nějak jsem nemohl. Když už si vzala peníze, pověděl jsem jí nějakou vymyšleninu, ani nevím, co mi odpověděla, seděl jsem a snad tak trochu spal, když se teď v noci kvůli snu hrůzou budím.

A za všechno může ten den, kdy kdosi zazvonil u dveří našeho bytu, Emilka šla otevřít a divže úlekem neomdlela, neboť za dveřmi stál otec ve svém ukrajinském kroji, s ovčím rounem obráceným chlupy dovnitř a s pohledem jurodivého starce. Emilka, toť se ví, nerozuměla tomu zjevu ani co do viděného, ani co do slyšeného, neboť naši řeč nezná.

„Buď zdráva, snacho, a zavolej mi muže!“ slyšel jsem hulákat jeho hlas až ke kolébce, kde jsem pobýval a těšil se se svým spícím synem, Rolandem Effenbergem, jenž bohdá nebude žít na této zemi jako hovado, jak já žil, s kozáky obcovat a se smrtí se vláčet, a není-li mešního vína, sloužit popům vlastní krví. Takto jsem si vše představoval, než vešel otec a pohodil do kolébky dva úřední listy, výpisy z matriky, kde jména Roland a Theodor Effenberg jsou navždy vyškrtnuty z důvodů objektivních a vážných a změněny u muže ženatého zpět na příjmení rodiny Berezinko a u muže narozeného rovněž.

Bylo těžko se ptát na něco otce, neboť vzbudil malého a do křiku chlapce počal pět staré ukrajinské písničky, že slzu si vehnal do oka, vzpomenuv na tebe, má drahá máti, a nebylo se možno zlobiti a Emilce cokoliv vysvětlovati, musel jsem pak dát otci pít a musel jsem sám pít a dlouho pít, neboť otec mě nutil, abychom všechnu nenávist po pálence na sebe vykřičeli, a když jsme tak do rozbřesku plašili malého Rolanda, hodnou Emilku a sousedy, padl otec naznak na postel a usnul tak, že by ho žehem neprobudili, šel jsem sám na úřad, na městskou matriku, a zabouchli mi dveře před očima, a že Berezinkem zůstanu, co budu živ, i můj syn zůstane, ať neměním to nikde u žádné soudní stolice a jdu se domů vyspat, neboť čpí ze mě jak z plného sudu kořalky.

A tu jsem pochopil, že od pupeční šňůry minulosti se člověk neodstřihne bez kapky krve, a tak jsem šel zabít otce, tak jako on zabil Rolanda Effenberga a mě. Ale jen jsem vešel se sevřenou pěstí, otec u kolébky Rolandovi zpíval, Emilka černou kávu vařila a já rozevřel tu pěst a na prst mi žena pověsila ouško hrnku a kávu do mě nalila.

A tak se zdálo, že jsme se s otcem a s jeho skandálním chováním na matričním úřadě smířili. Ale není tomu tak, matko.

Ať Berezinko, přece bude Roland vychován jako Němec!

To jsem Emilce slíbil.

A vy mi dobře rozumíte, vy chápete, že i kdyby hulákal starý tažný vůl sebevíc a zlobně pohazoval mohutnou hlavou, traktor udělá konec jeho pýše a jeho doba dávno skončila. A tak je to i s takovými milovníky starých pořádků, jako je náš otec.

Voda proteče mezi prsty každému a Ozero má své jméno po vodě.

V dlaních mohou zachytit jenom kal a bahno. To jim zůstane. To živé prchne do světa.

Ozero je na konci světa, ale já, a nejvíc Roland, jsme teď na začátku.

Těším se, maminko, že si pro tebe jednou přijedu a odvezu tě z té špinavé kanibalské vesnice.

Tvůj Theodor

Apotéka Adama Jakuboviče

Adam Jakubovič nebyl Žid, ale něco z duše vyvoleného národa v něm přece sídlilo a činilo ho od pravého Žida k nerozeznání, ačkoliv Adam v životě neslyšel slova jako šalom, jom kipur, roš hašana. A sabat pro něho byl jen slet čarodějnic, které provádějí věci, jež počestné ženy odjakživa lákají.

Adama nikterak nezlobilo, říkalo-li se u ctihodných libereckých měšťanů „jdeme k Židovi“, a mysleli tím návštěvu jeho apotéky plné voňavých lektvarů a dráždivých koření. Byl dokonce pyšný na svůj přídomek, neboť dokud lidé chodí k Židovi nepravému, pravý Izák má věčný sabat a Adam Jakubovič sdílel s židovskými obchodníky moudrost, že čtyři jsou mrtvi již za živa: chudý, slepý, malomocný a bezdětný. Adamovi šťastný osud nadělil peníze, železné zdraví a v čase tohoto příběhu přišel i potomek, krásný černooký chlapec narozený v tentýž den a hodinu, ve kterou paní Emilie Effenbergová dala Theodorovi malého Rolanda.

Jefim Berezinko se s Adamem Jakubovičem brzy seznámil a stali se dobrými přáteli. Jefim totiž zůstal na měsíc u syna, snachy a malého Rolanda a šel pracovat na stavbu s Theodorem, aby vydělal peníze pro svou nemocnou ženu. Kdesi za sklem výlohy viděl krásný vysavač, zrovna ho předváděly půvabné slečny, a tak se rozhodl pořídit ho do domácnosti své Marje. A ač si nechal od syna vysvětlit, že v Ozeru není zavedený elektrický proud, takže bude mít elektrický lux jen na ozdobu, nevzdal se svého snu a vytrvale na něj šetřil.

Na stavbě se Jefim naučil rychle míchat maltu, štukovat a obratně jezdit s naloženým kolečkem po vratkých prknech. A protože byl výřečný a uměl urazit spoustu piv, zamilovala si ho celá zednická parta. Dokonce si často dobírali Theodora, co že je na svého otce pořád tak nabroušený. To potom se smíchem dodávali, že mu asi přebral mámu.

Theodor tyhle vtipy nesnášel a občas padla v hospodě nějaká ta facka, ale jinak se vztahy mezi muži ustálily.

Každý večer, jakmile rusínský apatykář Adam Jakubovič zavřel svůj krámek, už u něj seděl Jefim a rozprávěli dlouze o životě a těšili se z toho, že se našli v cizím městě Reichenbergu dva lidé, kteří se nestydí mluvit svou řečí, a jak Adam vždycky tušil, že se na jeho štít psaný azbukou konečně jednou přihlásil krajan. A nevadilo jim, že jeden mluvil ukrajinsky a druhý po rusínsku, neboť co s dialekty, když po stakanech vodky se jim stejně pletou jazyky, že měšťané z Reichenbergu, kteří by je poslouchali, by dali krk za to, že mluví jidiš.

„Tak nemocnou ženu máš, příteli,“ pravil jednou Adam a přitáhl si tvář svého přítele.

„Nemocnou, ba věru nemocnou, škyt!“ opáčil Jefim a zadumaně kroutil hlavou. „Někdy mi to přijde, že nechce žít.“

„Hm, to je zlé, člověk...,“ a Adam hrdě ukázal na svoji hruď, „je nejsvobodnější bytost. Ten nikdy nedokáže nic proti své vůli.“

„Máš pravdu, brachu, ale co mám dělat? Mám se dívat, jak si má žena stele v rakvi? A mám si snad k ní přilehnout?!“ vzdychl si Jefim z hloubi duše a stesk jeho pětapadesáti let se ozval v té smutné chvíli, neboť někdy tak promluví náš život, i kdybychom o sto let čas okrádali.

A Adam Jakubovič vstal, doštrachal se k skleněné vitríně s krásnými dózami a odtamtud vytáhl bledou lahvičku. Byla jak zkumavka úzká, s bezbarvou tekutinou uvnitř.

„To je má medicína na všechny neduhy duše a těla,“ zašeptal a podal lahvičku opilému Jefimovi.

Jefim ji vzal a opatrně uložil do náprsní kapsy svého zbrusu nového kabátu, do něhož ho oděla německá snacha právě včera.

„Děkuju, příteli, děkuju. Zaplatím ti,“ volal Jefim, ale víc už si oba přátelé nestihli povědět, neboť pro Adama si přišla paní Jakubovičová a pro Jefima Theodor Berezinko.

Když Theodor vezl Jefima ulicemi nočního města na rozviklané kárce na dřevo, v duchu si stylizoval svůj další dopis matce: „Drahá maminko, doufám, že se brzy uzdravíte a přijedete, abyste si odvezla otce domů. Můj rodinný život trpí jak naše rodná Ukrajina za občanské války.“

V noci se zdál Theodorovi sen, jak matka přijela a v kárce na dřevo vezla spícího Jefima daleko přes Karpaty a poloniny, míli za mílí po štěrkových silnicích, které zamlada vystavěl starý Berezinko, aby ho složila doma do široké manželské postele vrnícího a slintajícího ve spánku jak nevinné štěně.

Dobrou noc, má milá

Do Kyjeva jel Jefim Berezinko bez vysavače pro svou ženu, neboť ho nechal v krámku přítele Adama Jakuboviče. Chtěl se tak odvděčit příteli za zázračný lék, který měl stále v náprsní kapse nového kabátu a jejž vezl své dobré Marje do kyjevské nemocnice.

„Muži, přijeď, přitížilo se mi,“ napsala a on se tedy rozloučil se zedníky, se synem a snachou, malému Rolandovi dal do kolíbky vyřezaného orla a odešel na vlakové nádraží.

Teď už se blížil kyjevským věžím a město bylin ho vítalo jako jeden velký zvon. Rozhoupal srdce toho zvonu svým strachem a ono teď zvoní jako o carův skon.

„Mar-jo, Mar-jo, Mar-jo! Mar-no, mar-no, mar-no!“

Kapesníkem si utírá studený pot z čela. Nekonečně schodů a nekonečně dveří. Bílé postele a tváře ustaraných lidí. Sestřičky zprůsvitnělé utrpením. Madonky, jež mají na rukou měsíc co měsíc desítky umírajících jezulátek. Madonky bez slunce. A doktor se nedívá do očí! A doktor nevydrží pohled! A doktor mlčí a za tím mlčením je ruka s prstem napřaženým k Ní, k mému korálku, mé brusince, fialce vonné, mé jalovičce, jak jí kdysi šeptal do ouška to, na co se dnes náhle nestyděl vzpomínat... Jefim stál u lůžka Marji Stěpanovny a věděl, že už ji nikdy nedokáže vzbudit, i kdyby ho stokrát přemohla žádostivost uprostřed nejtemnější noci, Marja nevidí a neslyší, necítí. A její pleť je pod ústy podivně suchá. Ach, byl jsem tvou bolestí, byl jsem tvým mužem a kolik bolesti jsem ti nadělil s našimi dětmi, teď mi to vracíš, Marjo. A nedá se kousnout do dřevěného udidla, abych si nepřekousl jazyk, studený obklad není kam přiložit. Jsi teď mou bolestí, vetkla jsi do mě svůj krahujčí spár, jak umí mrtví, a ryješ do mého srdce, spíš s ním, položíš si ho pod hlavu, ať v úzké komnatě rakve si vidíš na své fosforově bílé nohy a mé srdce není už tam, kde by mělo být.

Dobrou noc, má milá.

A znovu zpíval

A znovu zpíval Jefim Berezinko, muž, jemuž pomník stavěl život z náhrobních kamenů. A celé Ozero, Oleg, Ivan, Kazimír, Susko, Taťána, Boris i Theodor, všichni Berezinkové zpívali. I jejich rodiny zpívaly, jen jediná Marja nezpívala, neboť od začátku věků nikdo nikdy nezpíval na vlastním pohřbu.

Pil s popem, pil s Theodorem

Že dostal desátek, pil s Jefimem i pop, neboť Jefim byl muž zbožný, i když ne svatý, a třebas pojedl ze svých dětí, Bůh sám ví, jakou sílu má slabost u lidí, a tak své vyvolené nezatratí.

Nenechal pak Hospodin bez pomoci oba opilé přátele, když padli spolu do žumpy, a poslal Theodora, syna odrodilého, do Sudet oženěného, aby je z páchnoucích fekálií vytáhl, jinak by se dozajista v pohřební den Marji utopili.

„Kdyby to máma viděla!!“ cedil Theodor mezi zuby, když tahal oba ctihodné muže z močůvky. Ženy se ihned ujaly popa a počaly ho vysvlékat ze zasviněných hadrů, koupat ho a do čistého převlékat, Theodor s nevábně vonícím otcem usedl na dubovou lavici a rozprávěli.

„Co dělá Adam Jakubovič?“ zeptal se Jefim.

„Žid jediný prý uměl vzkřísit mrtvé, ale na živé pamatuje on, Adam Jakubovič, povídal. Ptá se, máš-li ještě jeho lék?“ odpověděl Theodor.

„Lék? Ano, ano,“ vzpomněl si Jefim a vytáhl z kapsy úzkou lahvičku s bezbarvou tekutinou. Smutně se na ni podíval:

„Jajajaj, nedovezl jsem tě včas, lahvičko, nedovezl, člověku se ani nechce žít, když si to uvědomí. Ale co s tebou teď?!“ zvedl lahvičku, o zem s ní chtěl třísknout, ale hned se ovládl a nabídl ji synovi.

„Tumáš, snad ti přijde k duhu!“

Ale Theodor nechtěl věřit v kouzla ani v Reichenbergu, ba ani na pohřbu své matky, a zázračnou medicínu odmítl. Z čeho by se měl člověk léčit? Snad z toho, že chce žít jinde a jinak než jeho předci?

„Dobrá. Nech být,“ prohodil otec.

Otevřel lahvičku a obrátil ji do sebe na jeden ráz.

Zamlaskal. Nevěděl, kolik je v léku života, ale požehnaně v něm shledal lihu.

Zázraky se dějí dvakrát

Zázraky se dějí dvakrát, uvěřila paní Emilie.

Ještě jednou pohladila po penisu chlapečka ve Františkových Lázních, ještě jednou jí na gynekologické klinice zašili dělohu a ještě jednou uviděla v porodnici kruté tváře dvacetiletých maminek, které na ni pohlížely jako na pošetilou babičku a umlkaly v řeči, jakmile přiložila s pýchou k prsu čiperného syna.

Zato Theodor ji zahrnul růžemi a polibky.

Rolandův o tři roky mladší bratříček dostal jméno Kurt.

Malý capart Roland udiveně cupital okolo náhle cizí maminky, jež měla u jednoho prsu mrňavý vrnící uzlíček a u druhého velikého tatínka.

Na ženských ňadrech se setkávají láska a hlad.

Dospělí hrají svoje hry

V roce 1936 se malý Roland Berezinko sešel s Ivanem Jakubovičem v české škole. Sama matka Emilie, dnes už Berezinková, si přála, aby se chlapec učil česky, jestliže žijou v Československé republice, a tajně snila, že Roland jednou vystuduje Lékařskou fakultu slavné Karlovy univerzity a představovala si sebe na slavnostní promoci ve starém Karolinu.

Druhému synovi, o tři roky mladšímu Kurtovi, přisoudila dráhu velikého umělce.

Theodor, jenž chtěl mít ze synů Němce, neprotestoval, neboť udělal vždy jen to, co Emilce na očích viděl. Divil se sice, že žena chce, aby dítě mluvilo jazykem, kterým hovořila špatně a nečetla vůbec, ale mávnul nad tím rukou, když ji jednou zahlédl, jak si slabikuje v Rolandově slabikáři.

Jakubovičovi nad ničím nepřemýšleli, koneckonců do české školy dávaly své ratolesti i židovské rodiny a ty přece na vzdělání byly něco dbalé, a koneckonců jak jinak než česky se domluvit s klientelou lékárny, která byla převážně česká, protože od té doby, co za hranicemi prskal ten psychopat Hitler o vyvolenosti rasy, marodili Češi víc než Němci.

Tak se oba chlapci setkali, a že byli ve třídě dva cizinci, s nimiž se české děti odmítaly kamarádit, bavili se náramně spolu, ačkoliv si ani oni na začátku kvůli jazykovým problémům příliš nerozuměli.

Chodili spolu hrát tenis na kurty, bohatý pan Jakubovič jim zaplatil permanentku, pořádali výlety na Ještěd a o zimních prázdninách celé dny lyžovali.

„A pročpak u nás pořád necháváš ty brusle?“ ptal se jednou malý Ivan svého kamaráda.

„Ale ty brusle, víš, máma věří, že přinášejí neštěstí naší rodině,“ odpověděl Roland.

Ivan, který vždy dával Rolandovy brusle ke svým do botníku, bezděčně ucukl.

„Neboj se jich,“ zasmál se Roland. „Nosej neštěstí jenom Effenbergům, Němcům, naší rodině.“

„Copak ty seš Effenberg?“ podivil se Ivan.

„No, byl sem, když jsem se narodil. Ale pak přijel dědeček z Ukrajiny a už jím nejsem.“

„Hm. Tomu nerozumim,“ zamyslel se Ivan, ale uklidnil se a vzal do rukou brusle, které nenosí neštěstí Jakubovičovým.

„Dědeček je z Ukrajiny a chtěl, abych se jmenoval Berezinko jako on. Není to německý jméno, a tak můžu bruslit tady na těch bruslích, ale jenom tak, aby to máma nevěděla,“ vysvětloval Roland.

„To sou ména tak důležitý?“ divil se Ivan.

„Asi jo, prej muži, který mají jednu krev, mají mít stejný příjmení. To říká děda. Tátovi je to jedno, tvrdí, že to jsou takový starý nemoderní pověry, ale stejně se radši jmenuje jako děda, aby ho nerozzlobil. Von je děda hrozně moc silnej,“ vykládal Roland.

„To je divný. Já myslel, že starý lidi jsou slabí, víš, že se tak plouží vo holi, nemaj zuby, a tak dásněma žvýkaj chleba bez kůrky a tváří se furt tak spokojeně jak malý děti,“ zarozumoval si Ivan.

„No, počítám, že děda takovej nebude nikdy, ten ti má páru jak Old Shatterhand.“

„Old Shatterhand?“ podivil se Ivan.

„Nó, ty ho neznáš? To ti byl správnej pistolník na Divokym západě a přítel indiánů. Von měl takovou pěst, že když s ní uhodil, tak chlápek zůstal ležet a než se probudil, už ho Old Shatterhand svázal a zajmul. Taky měl za přítele Vinnetoua, náčelníka Meskalerů, a s tím byl pokrevní bratr.“

„Pokrevní bratr?“ nerozuměl Ivan neznámému pojmu.

„No, to jako, že byli kamarádi na život a na smrt, tak se každý řízl na ruce, spojili si rány a nechali krev, aby se jim promíchala. Takže od tý chvíle měli oba stejnou krev, jako by byli bratři z jedný matky a otce, chápeš?“ líčil v Mayových románech sečtělý Roland zkoprnělému Ivanovi.

Roland mrkl na svoje brusle v botníku a dostal nápad. Shýbl se, vzal jednu z bruslí do ruky a zeptal se: „Říkal si, že ti je táta nabrousil?“

Ivan přikývl.

Roland přiložil brusli na své útlé bílé zápěstí s modravou kresbou žil, prudce řízl, zasykl a ukázal poděšenému Ivanovi šrám mokvající krví.

„Teď ty,“ vybídl přítele a Ivan ho váhavě napodobil.

„Spojme si zápěstí,“ instruoval Roland kamaráda, „naše krev se smíchá a budeme pokrevní bratři jak Vinnetou a Old Shatterhand.

„Cítíš to?“ zeptal se Ivan.

„Co?“ opáčil Roland.

„Už jsme pokrevní bratři,“ zašeptal Ivan.

Dospělé to nezajímalo. Měli jiné starosti. Adolf Hitler obsadil demilitarizovanou zónu v Porýní a horlivý chebský knihovník K. H. Frank deklamoval na sjezdu Sudetoněmecké strany bez zvláštního povolení plamenné úryvky z Hitlerova Mein Kampf o Velkoněmecké říši a předurčenosti všech Němců ke slavnému údělu. Dva dětské pramínky krve měly brzy nahradit krve plné řeky.

Effenbergovy brusle

A přece se zdálo, že Effenbergovy brusle přinesly neštěstí do rodiny Jakubičových. Gestapo nevtrhlo do domu Berezinkových, nekřičelo na Theodora Berezinka ani jeho paní, policajti nestrkali před sebou Rolanda ani jeho bratra Kurta. Zato zašli do vily Jakubovičových, kde byly ukryty Rolandovy brusle. To odtamtud vyhnali paní Jakubovičovou, pana Adama, apatykáře, i jejich syna Ivana.

Všechny je odvlekli neznámo kam a marně se Roland ptal svého otce, kam zmizel jeho spolužák a pokrevní bratr. Theodor nevěděl, a jestli tušil, neodvažoval se takovou věc připustit.

Večer se Theodor s Emilií bavili o norimberských rasových zákonech. Roland slyšel, jak otec vykládal matce, že za náhlé neštěstí, které postihlo rodinu lékárníka Jakuboviče, může rčení obyvatel Reichenberga „chodit k Židovi“, když měli namířeno do apatyky Adama Jakuboviče. Theodor vysvětloval ženě, že gestapo zatklo celou rodinu, protože nenosili pro Izraelity předepsané žluté hvězdy. Malý Roland slyšel pak mluvit otce takovým divným hlasem o tom, že jestli byl Adam označen za Žida, pak on je úplný Mojžíš.

Emilie manžela varovala, aby nemluvil tak nahlas.

„Dnes není dobré vtipkovat a mluvit o Mojžíši a Izraelitech,“ řekla.

Tehdy poprvé se Theodor rozčílil na svou drahou ženu a křičel, že on je sice ubohej ukrajinskej Chochol ze vsi Ozero, nemá školy jako všichni ti fašističtí potentáti, ale tolik ví, že nadzvednout Ježíši bederní roušku, jež ho halí na kříži, uviděl by i německý Luther, že je obřezaný.

Paní Berezinková plakala a za klíčovou dírkou plakal i Roland, neboť věděl, že za ním do Hitlerjugend Ivan nikdy nepřijde.

Tak Roland přišel o svého pokrevního bratra. Přičítal vše nešťastným Effenbergovým bruslím. Kdyby je neschovával u Jakubičových, nikdy by se jimi pokrevně nesbratřil s Ivanem, jeho krev by se tak nestala i krví nejmladšího Jakuboviče, čímž se z něj stal vlastně utajený Effenberg.

Myslel si Roland, že si u nejlepšího kamaráda schoval brusle. Ale nebyly to brusle. Byla to smrt.

Fotografie s velbloudem

Hitler opanoval celou Evropu. Do války s Ruskem odcházeli další a další dorůstající mladíci z rodin blízkých Berezinkovým. Loučili se s nimi různě: Ženy pláčem jako s mrtvými a muži radami, které byly pro kočku, protože co má tahle moderní totální válka společného s válkou těch starých kořenů? Helmut, synovec paní Emilie, šel, i synové Horsta Buchnera, zedníka, Theodorova svědka ze svatby, narukovali, Sascha Kellner svého Patrika vyreklamovala z vojenské služby, ale on stejně skončil na krchově, neboť si vzal život, nevěda, jak unést zradu na svých kamarádech, kteří všichni do jednoho odtáhli válčit za Vůdce s Dostojevského jurodivou duší a mrazivou ruskou zimou.

Paní Emilie nastoupila do práce. Ve zbrojovkách, kde pracovali porobené národy, potřebovali jako mistry loajální Němky. Paní Emilie se do konce války nezbavila hrůzy ze jména, které rodině vnutil starý Jefim. V černých snech, které se jí zdály, viděla všechny Berezinky jako partyzány, kteří na Ukrajině vyhazují do povětří vojenské konvoje s německými tygry.

Sama si nechala říkat křestním jménem.

Theodor Berezinko už nebyl zedníkem. Jezdil jako průvodčí na trase Reichenberg – Aussig. V časech uniforem získal také on svou uniformu. Chválabohu tu nejpřijatelnější uniformu.

Roland a Kurt navštěvovali povinně Hitlerovu mládež a vzdělávali se ve skautských dovednostech. Vázali lodnické uzly, rozdělávali oheň jedinou zápalkou bez papíru, učili se základům sebeobrany a zpívali optimistické písničky o německém dobytí Anglie. Za zdatnost dostal každý z Hitlerjugend bojový nůž, podobal se noži, který znali z knížek od Karla Maye, nachlup takový, jaký nosil u pasu Old Shatterhand!

Roland byl slabý na průdušky, a tak ho Hitlerjugend poslali na zdravotní pobyt do Rumunska. Byl poprvé u moře, se spoustou dětí chodily na pláž, koupaly se, slunily a večer měly táborák s pravými buřty, za války větší poklad než všechny drahocennosti Káhiry.

Rolandovi táhlo na třináct a bláznivě se zamiloval. Do sladké Gretchen, jak krásně se jmenovala. Stejně jako Faustova dívka, nádherná nešťastná hříšnice. Byla rusovlasá a její pihy hořely na mořské pláži jak jiskry z lokomotivy, když padají do zlatého obilí.

Snažil si ji vždy v noci vybavit před očima a popsat neotřelými slovy.

Ale dokázal jen tohle:

„Ňadra Gretchen jsou jako dva velbloudí hrby,

které mě přenesou přes pustou poušť do oázy lásky.“

Být Goethe, dovedl by jinak zvěčnit malou Gretchen.

Úplně slyšel slova svého němčináře Herr Ubela: „Co tohle má znamenat? Copak takhle mluví árijský básník? Je to snad Píseň písní Šalamouna, degenerovaného Žida s jeho pohlavní zvráceností a erotickými obrazy, které těží z orientální špíny?! To Žid Freud oslabil tuhle generaci Evropanů, když jim vložil do úst obraz kojné a touhu sedět do konce svých dní na velikých nalitých prsech a pohybovat se na nich nahoru a dolů jak pohaněči velbloudů s očima vypálenýma žhavým sluncem, takže vypadají jak procesí Oidipů s prázdnými bulvami plnými masožravých mušek!!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Patriarchátu dávno zašlá sláva.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.