Michail Arcybašev

Michail Petrovič Arcybašev  byl ruský dekadentní a naturalistický spisovatel. Studoval v Charkově malířství, od roku 1901 se však věnoval pouze literatuře. Říjnovou revoluci v roce 1917 nepřijal. Protože byl po matce polského původu, získal v roce 1923 polské občanství a emigroval do Varšavy. Zde spolu s D. Filosofovem vydávali protisovětský časopis Za svobodu! Byl naturalistickým spisovatelem. Navazuje na Andrejeva, Sologuba, Zolu a Maupassanta, velmi blízký mu byl Stanisław Przybyszewski. První díla jsou ještě ovlivněna především dílem L. N. Tolstého (román Landeova smrt). Později jako zastánce filosofie Friedricha Nietzscheho zastával krajní individualismus. Popisoval hrůzy života, sebevraždy; při popisu erotických scén se dostával až na hranici pornografie.

Svůdce

Do rodného městečka se po letech vrací Vladimír Sanin, mladý muž, který imponuje i provokuje svou vitalitou, sebevědomím a osvobozením od společenských konvencí včetně volné lásky. Dochází ke střetu mezi ním a jeho vrstevníky: dívky toužící po lásce a mladí intelektuálové jsou nuceni zhodnotit svůj dosavadní život a několik z nich jeho prázdnotu a nesplnitelné ideály vyřeší sebevraždou. Buřič, bezvěrec a egoista Sanin opět odchází vstříc svému osudu. Autor v knize vytvořil hlavního hrdinu, jehož neskrývaná, až arogantní vnitřní svoboda a smyslnost vyvolávala pobouření a spory. Erotické scény, psychologicky odstíněné vykreslení všech postav, malířsky jemné líčení zádumčivé ruské přírody i naturalistické obrazy smrti a zmaru. Román je mistrovským pohledem na problémy ruské inteligence na přelomu 19. a 20. století, na její zoufalou snahu zbavit se tragiky života a nalézt jeho smysl.

Michail Arcybašev

Svůdce

2013

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Alena Morávková – heirs c/o DILIA, 2013

© JHuslík, 2013

www.eKnihulka.cz

ISBN 978-80-87808-36-8

Hleď, jenom na to jsem přišel,

že Bůh sice učinil člověka přímého,

ten však vyhledává samé smyšlenky.

KAZATEL, 7

/1/

Nejdůležitější období života, kdy se vlivem konfliktů s lidmi i přírodou formuje charakter, prožil Vladimír Sanin mimo rodinu. Nikdo ho nesledoval, ničí ruka ho neohýbala a jeho duše se utvářela svobodně a svébytně jako strom v poli.

Řadu let pobýval mimo domov, a když přijel, matka i sestra Lída ho skoro nepoznaly. Jeho rysy, hlas a chování se téměř nezměnily, ale bylo zřejmé, že uvnitř dozrálo cosi nového, neznámého a osvětlilo jeho tvář novým výrazem.

Přijel navečer a vstoupil do pokoje tak klidně, jako by odtud odešel před pěti minutami. Jeho vysoká, světlovlasá, rozložitá postava, klidný výraz ve tváři a nenápadně posměšně stažené koutky úst neprozrazovaly ani únavu, ani vzrušení, takže halasné nadšení, s jakým ho matka a Lída uvítaly, samovolně opadlo.

Zatímco jedl a popíjel čaj, seděla sestra naproti němu a nespouštěla z něho oči. Byla do bratra zamilovaná, tak jak to bývá obvyklé u mladých exaltovaných dívek. Vždycky si ho představovala jako výjimečného člověka, ale její představa byla částečně vyčtená z knih a částečně vlastní výmysl. Chtěla vidět v bratrově životě tragický zápas, utrpení a osamělost nepochopeného génia.

„Co se na mě tak díváš?“ zeptal se jí s úsměvem.

Pozorný úsměv a klidný pohled, upřený kamsi do sebe, k němu nerozlučně patřily.

Kupodivu právě ten úsměv, sám o sobě okouzlující a sympatický, se Lídě od prvního okamžiku nezamlouval. Připadal jí sebejistý a nic nevypovídal o utrpení a prožívaném zápase. Odmlčela se, uhnula pohledem a zamyšleně zalistovala mechanicky v nějaké knize.

Po obědě matka laskavě a s něhou přejela synovi rukou po vlasech:

„Tak povídej, jak ses měl a cos dělal?“

„Co jsem dělal?“ opáčil s úsměvem Sanin. „Co by… Pil jsem, jedl, spal, někdy jsem pracoval a občas lenošil… “

Zpočátku to vypadalo, že nechce o sobě mluvit, ale když se matka začala vyptávat, ochotně se rozpovídal. Přitom se zdálo, že je mu naprosto lhostejné, jak ostatní přijmou jeho vyprávění. Byl mírný a pozorný, ale ve vztazích k ostatním mu chyběla ona důvěrná blízkost, která vyděluje z okolí nejbližšího člověka, jako by jeho mírnost a ohleduplnost vyplývaly z jeho přirozenosti, jako když svíce vydává světlo a ozařuje všecky stejně, bez rozdílu.

Vyšli na verandu, která vedla do zahrady, a uvelebili se na schůdcích. Lída usedla níž, odděleně, a mlčky naslouchala bratrovým slovům. Srdcem jí projel nepostižitelný záchvěv chladu. Zbystřeným instinktem mladé ženy vycítila, že bratr vůbec neodpovídá její představě, znejistěla a zrozpačitěla, jako by byl cizí člověk.

Mezitím nastal večer a kolem se rozprostřel měkký soumrak. Sanin si zapálil a jemná vůně tabáku se smísila s voňavým dechem letní zahrady.

Vyprávěl, jak jím život smýkal, jak často hladověl a toulal se, jak se účastnil riskantního politického boje a jak s tím přestal ve chvíli, kdy ho to omrzelo.

Lída napjatě poslouchala a seděla nepohnutě, půvabná a nevšední, jako se zdají všecky hezké dívky za jarního soumraku.

Čím dál tím víc vycházelo najevo, že bratrův život, který si malovala v sytých barvách, byl prostý a obyčejný. Cosi zvláštního v něm probleskovalo, ale nedovedla to postihnout. Celkem se zdál nudný, dokonce jí připadal až banální. Bratr žil, kde se dalo, dělal, co se mu naskytlo, střídavě pracoval a střídavě se toulal, zřejmě bez cíle, rád se napil a poznal mnoho žen. Takový život nebyl poznamenaný chmurným zlověstným osudem, jak si to přála žensky snílkovská Lídina duše. Sanin neměl žádný pevný cíl, nikoho, koho by nenáviděl, nebo pro koho by trpěl.

Občas mu vyklouzla slova, která jí bůhvíproč připadala prostě nevhodná. Tak třeba utrousil jakoby mimochodem, že po určitý čas byl na tom bídně a oblek se mu roztrhal, takže mu nezbývalo, než aby si sám spravoval kalhoty.

„Copak ty umíš šít?“ zeptala se bezděčně, s trapnými rozpaky. Zdálo se jí to nevhodné. Taková práce se nehodila pro muže.

„Dřív jsem to neuměl, ale musel jsem se to naučit,“ odpověděl bratr s úsměvem, neboť uhodl její pocity.

Lehce pokrčila rameny, odmlčela se a upřeně se zahleděla do zahrady. Připadala si, jako by se ráno probudila a zatoužila po slunci, ale namísto toho uviděla šedou chladnou oblohu.

Také matka zažívala tíživý pocit. Bolestně se jí dotklo, že její syn nezaujímal ve společnosti takové postavení, jak by se slušelo. Spustila, že takhle to dál nejde, že je zapotřebí najít si alespoň trochu slušné místo. Nejdřív začala opatrně v obavě, aby syna neurazila, ale když zpozorovala, že jí naslouchá jen na půl ucha, dostala se do ráže a naléhala přímo, s tupou stařeckou zlobou, jako by ji syn schválně dráždil. Ten se nerozzlobil ani nepodivil, skoro ji neposlouchal. Sledoval ji laskavým neúčastným pohledem a mlčel. Jen na otázku: „Jak chceš dál žít?“ odpověděl s úsměvem: „Jak se dá!“

Z jeho klidného, pevného hlasu a světlých očí, které ani jednou nezamžikaly, se dalo vyčíst, že ta nic neříkající slova mají pro něho hluboký smysl.

Matka se s povzdechem odmlčela a pak smutně řekla:

„To je tvoje věc… Už nejsi malé dítě. Měli byste se jít projít do zahrady, je tam teď hezky.“

„Vážně, pojďme, Lído… Ukaž mi zahradu,“ obrátil se Sanin k sestře, „už jsem skoro zapomněl, jak to tam vypadá.“

Lída se vytrhla ze zamyšlení a s povzdechem vstala.

Šli vedle sebe alejí a mířili do vlhké, už potemnělé zelené hlubiny.

Dům Saninových stál na hlavní ulici, ale město bylo malé a zahrada vybíhala přímo k řece, za kterou už začínala pole. Byl to starý panský dům s oprýskanými bělavými sloupy, rozlehlou verandou a velkou zarostlou zahradou, tmavou jako temně zelené mračno, přikrčené k zemi. Večer tu bývalo člověku úzko. Zdálo se, že v houští, stejně jako na zaprášené půdě starého domu, bloumá jakýsi dožívající zasmušilý duch.

V horním patře domu byly rozlehlé potemnělé sály a salóny a v celé zahradě byla proklestěná jenom jedna úzká alej, kterou zdobily všehovšudy suché větvičky a rozšlapané žáby. Všechen skromný, tichý život se odehrával v jednom místě. Těsně u domu se žlutal písek a pestřily se kadeřavé záhony, osázené různobarevnými květinami. Stál tu zelený dřevěný stůl, kde za pěkného letního počasí domácí i hosté pili čaj a obědvali, a celý ten kout dýchal prostým klidem, že se jaksi ani neslučoval s pochmurnou krásou rozlehlé zpustlé zahrady, předurčené k přirozenému a nevyhnutelnému zániku.

Sotva se dům skryl v zeleni a kolem Lídy a Sanina se vztyčily mlčenlivé nehybné staré stromy jako zamyšlené živé bytosti, objal Sanin sestru kolem pasu a podivným, snad laskavým, snad varovným tónem pronesl:

Jaká se z tebe stala krasavice! Šťastný ten, do kterého se poprvé zamiluješ… “

Lídiným pružným, křehkým tělem projela pod dotykem jeho svalnaté paže horká vlna. Dívka upadla do rozpaků, škubla sebou a odtáhla se, jako by vycítila blízkost neviditelné šelmy.

Vyšli až na břeh řeky, kde to páchlo vlhkostí a vodou, kde se zádumčivé komíhalo rákosí a odhalovalo protější břeh se vzdálenými potemnělými poli, hlubokou hřejivou oblohou a bledými jiskrami prvních hvězd.

Sanin poodešel, oběma rukama uchopil silnou suchou větev, ohnul ji, až zapraskala, a hodil do vody. Utvořily se zvlněné kruhy, rozšířily se po celé hladině a rákosí u břehu se spěšně uklánělo, jako by chtělo Sanina přivítat.

/2/

Bylo kolem šesté ráno. Slunce jasně svítilo, ale zahradou už se plížil něžný nazelenalý stín. V ovzduší zřetelně splývalo světlo, ticho a teplo. Saninova matka zavařovala a pod zelenou lípou voněly maliny a rozvařený cukr, až se sliny sbíhaly.

Sanin od časného rána upravoval záhonky a snažil se vzkřísit květiny uvadlé vedrem a prachem.

„Měl bys nejdřív záhonky vyplet,“ radila mu matka a pokukovala po něm modravým oparem letního žáru. „Nařiď Gruňce, aby to pro tebe udělala… “

Syn zvedl veselý, zpocený obličej.

„Pročpak,“ namítl a zatřepal hlavou, aby setřásl vlasy přilepené k čelu, „jen ať si plevel roste, mám rád všecku zeleň!“

„Blázínku,“ pokrčila matka dobrácky rameny. Bůhvíproč se jí synova řeč zamlouvala.

„To vy jste blázínkové,“ odpověděl Sanin přesvědčivým tónem a zamířil do domu, aby si umyl ruce. Když se vrátil, pohodlně se uvelebil u stolu v proutěném křesle.

Cítil se lehce a radostně. Zeleň, slunce a modrá obloha, to všecko pronikalo do jeho nitra jako jasný paprsek a duše se otvírala ve šťastné předtuše. Velkoměsta s uchvátaným hlukem a uspěchaným, svazujícím životem se mu zprotivila. Kolem bylo slunce a volnost a budoucnost ho nezajímala. Byl ochoten přijmout od života všecko, co mu může nabídnout.

Mhouřil oči, protahoval se a s hlubokou rozkoší pozoroval svoje silné svaly, které se střídavě napínaly a uvolňovaly.

Šířil se osvěžující chládek a zdálo se, že celá zahrada odevzdaně, hluboce vzdychá. Někde blízko i kdesi opodál cvrlikali vrabci, překřikovali se a provinile, spěšně se domlouvali o svém malém, náramně důležitém, ale nepochopitelném životě. Strakatý foxteriér Mil s červeným vyplazeným jazykem a jedním nastraženým uchem jim blahosklonně naslouchal v husté, svěže zelené trávě. Nad hlavou šelestilo listí a jeho okrouhlé stínoví se tiše pohybovalo po rovné písčité pěšince.

Matku synův klid bolestně dráždil. Milovala ho jako všecky svoje děti, ale právě proto v ní všechno kypělo. Všemi možnými způsoby by ho ráda přiměla, aby si vážil jejích slov a názoru na život, chtěla ho rozčilit, urazit jeho ješitnost, dotknout se ho… V každém okamžiku svého dlouhého života se ustavičně jako mravenec polapený v písku pachtila jen proto, aby zbudovala křehkou stavbu domácího štěstí, která se tak lehce může zbortit. Ale ta její nudná monotónní stavba, podobná kasárnám nebo nemocnici, byla složená z jakýchsi úlomků, jež jí jako každému architektovi bez špetky talentu připadaly jako ozdoba, ale ve skutečnosti ji střídavě omezovaly, rozčilovaly, lekaly a odjakživa ji až do úmoru zaměstnávaly. Přesto se domnívala, že jinak se žít nedá.

„Poslyš… to všecko takhle půjde dál?“ zeptala se s našpulenými rty a zdánlivě upřeně sledovala hrnec se zavařeninou.

„Jak dál?“ zeptal se syn a kýchl.

Pomyslela si, že kýchl schválně jen proto, aby ji urazil, a přestože to očividně bylo hloupé, dotčeně se načepýřila.

Je tu u vás hezky! „ prohlásil snivě syn.

„Není to špatné… “ odpověděla upjatě. Považovala za nutné se zlobit, ale současně ji potěšilo, že syn pochválil dům i zahradu, s nimiž se sžila jako s blízkými, drahými bytostmi.

Pohlédl na ni a zamyšleně řekl:

„Kdybyste nedotírala s všelijakými hloupostmi, bylo by to ještě lepší.“

Hlas, ve kterém nezaznívala zlost, byl v rozporu s urážlivými slovy. Nevěděla, jestli se má smát nebo zlobit.

„Když se na tebe podívám,“ řekla dotčeně, „uvědomuju si, že už v dětství jsi nebýval normální, a teď… “

„A teď?“ opáčil vesele, jako by čekal, že uslyší něco zajímavého a obzvlášť příjemného.

„Teď jsi mi taky dobrý!“ odsekla a zamávala lžicí.

„Tím líp!“ ušklíbl se a po chvilce dodal: „Hleďme, jde sem Novikov.“

Od domu k nim mířil vysoký, pohledný blondýn. Červená hedvábná košile pevně obepínala jeho hezké statné tělo a na slunci se odrážela rudými záblesky. Chrpové oči hleděly laskavě a lenivě.

„Pořád se hádáte?“ pronesl stejně líně a laskavě. „A o co, proboha?“

„Ale tuhle maminka si myslí, že by mi lip slušel řecký nos, a já děkuji pánubohu za ten, co mám!“ zašilhal Sanin na svůj nos, rozesmál se a stiskl Novikovovi měkkou, širokou dlaň.

„To tak!“ ozvala se uraženě Saninova matka.

Novikov se hlučně, vesele rozesmál a zelenou houštinou se nesla dobrosrdečná tlumená ozvěna, jako by se tam nějaký tichý dobrák radoval z jeho veselosti.

„To znám… matce leží na srdci tvůj osud!“

„Hleďme, hleďme!“ opáčil s komickou nechápavostí Sanin.

„To ti patří!“

„Ho, hó!“ zahlaholil Sanin. „Když se proti mně takhle spolčíte, můžu prásknout do bot!“

„To já asi brzy uteču!“ procedila zlostně matka. Samotnou ji nepříjemně překvapila vlastní podrážděnost. Prudce stáhla hrnec z plamene, neohlédla se napravo ani nalevo a vykročila k domu. Mil vyskočil, nastražil obě uši a tázavě se za ní podíval. Pak si otřel nos o přední pracku, znovu se upřeně zahleděl na dům a rozběhl se do hloubi zahrady za svými záležitostmi.

„Nemáš cigarety?“ zeptal se Sanin, spokojen, že matka odešla.

Novikov vytáhl pouzdro na cigarety a líně zaklonil svoje velké klidné tělo:

„Zbytečně ji dráždíš,“ protáhl s laskavou výčitkou, „je to stará dáma… “

„Čím ji dráždím?“

„Ale tak… “

Jak tak? Sama dotírá. Kamaráde, nikdy jsem od nikoho nic nežádal, tak ať mě každý nechá na pokoji… “

Oba se odmlčeli.

Jak se vede, doktore?“ navázal po chvíli Sanin a pozorně sledoval půvabně spletité obláčky kouře, které se něžně vinuly v čistém vzduchu nad jeho hlavou.

Novikov myslel na něco jiného, a proto hned neodpověděl.

„Mizerně… “

„A pročpak?“

„Ale tak, vůbec… Je to nuda. Tenhle zapadákov už mi leze na nervy, člověk nemá do čeho píchnout.“

„Ty nemáš do čeho píchnout? A to sis stěžoval, že si nemáš čas ani vydechnout.“

„O tom nemluvím… Člověk přece nemůže pořád jenom kurýrovat pacienty… Existuje ještě jiný život.“

„A co ti brání žít jinak?“

„To je složitá otázka!“

„Proč složitá? Co bys ještě chtěl? Jsi mladý, zdravý, pohledný… “

„To, zdá se, nestačí!“ namítl s dobromyslnou ironií Novikov.

Jak bych ti to řekl,“ usmál se Sanin, „je toho až až… “

„Mně to nestačí!“ rozesmál se Novikov. Jeho smích prozrazoval, že Saninova zmínka o jeho kráse, mládí a zdraví mu lichotí, ale že je poněkud na rozpacích jako nevěsta při námluvách.

„Něco ti chybí,“ prohodil zamyšleně Sanin.

„A co?“

„Správný názor na život… Tíží tě jednotvárnost života, ale kdyby ti někdo řekl, všeho nech a běž, kam tě oči povedou, vyděsíš se.“

„Stát se tulákem bez domova? Hm… “

„Třeba i to… Víš, dívám se na tebe a myslím si: tohle je člověk, který je při vhodné příležitosti schopen pro nějakou konstituci uvíznout na celý život v Šlisselburgské pevnosti zbavený všech práv i svobody, všeho… A přitom by se zdálo, co je mu po konstituci? Ale když se mluví o tom, že je zapotřebí změnit vlastní život, který ho omrzel, a hledat smysl a cíl, hned mu vytane otázka: z čeho budu živ, neodepíšu se, jestli já, silný a zdravý člověk, přijdu o svůj plat a současně o smetanu k rannímu čaji, o hedvábnou košili a nažehlené límce? Divné, namouduši!“

„Na tom není nic divného… Tamto je otázka ideje a tohle… “

„A tohle?“

„Ale… Jak bych to vyjádřil… “ a Novikov luskl prsty.

„Vidíš, jak uvažuješ!“ přerušil ho Sanin. „Všecko máš rozškatulkované… Nevěřím ti, že tě víc trápí stesk po konstituci než po smyslu a cíli vlastního života, a ty… “

„To je otázka. Možná že víc!“

Sanin dotčeně mávl rukou:

„Nech toho, prosím tě… Jestliže ti budou řezat prst, bude tě to bolet víc, než když budou řezat prst kterémukoli jinému ruskému měšťákovi… To je fakt!“

„Nebo cynismus!“ neodpustil si Novikov jízlivou poznámku, ale jeho slova vyzněla jen komicky.

„Dejme tomu, ale je to tak. Dnes, kdy nejen v Rusku, ale ani v mnoha jiných zemích nejenže neexistuje ústava, ale ani náznak, ty si tady stěžuješ, že se s tebou život nemazlí. A vůbec ti nejde o ústavu! Kdybys tvrdil něco Jiného, lhal bys. Já ti něco řeknu,“ zarazil se Sanin a v modrých očích mu vzplály veselé ohníčky. „Nestěžuješ si proto, že tě život neuspokojuje, ale protože se clo tebe Lída ještě nezamilovala! Nemám pravdu?“

„Teď už plácáš nesmysly!“ vykřikl Novikov a zrudl jako jeho červená košile. V klidných, dobráckých očích se mu objevily slzy naivního a upřímného rozhořčení.

„Jaképak nesmysly! Pro Lídu nic kolem sebe nevidíš, neslyšíš… Od hlavy až k patě máš napsáno jediné přání - dostat ji. A ty říkáš - nesmysly!“

Novikov sebou podivně škubl a spěšně vykročil alejí. Kdyby mu to neříkal Lídin bratr, ale někdo jiný, určitě by taky zrozpačitěl, ale bylo tak neobvyklé slyšet taková slova o Lídě právě od Sanina, že ho zpočátku dobře nepochopil.

„Podívej,“ zamumlal, „buďto se jen tak děláš, anebo… “

„Anebo?“ vyptával se s úsměvem Sanin.

Novikov mlčky pokrčil rameny a zašilhal někam stranou. Najednou mu Sanin připadal jako špatný, nemorální člověk. Říct mu to ale nemohl, protože odedávna, když ještě společně chodili do gymnázia, ho měl upřímně rád. Vypadalo to, že si oblíbil bezcharakterního člověka, a to bylo pro něj nepřijatelné. Všecko se mu nepříjemně smíchalo v hlavě. Narážka na Lídu byla bolestná a trapná, ale protože Lídu zbožňoval a hýčkal svůj silný hluboký cit, nemohl se na Sanina za jeho slova zlobit: byla trýznivá, ale současně palčivě příjemná. Jako by mu sevřela srdce čísi horká ruka.

Sanin mlčel a usmíval se a jeho úsměv byl pozorný a laskavý.

„Promysli si tu charakteristiku, počkám,“ řekl, „nemám naspěch.“

Novikov přecházel sem tam po cestičce a bylo znát, že se upřímně trápí. Přiběhl Mil, neklidně se rozhlédl kolem, a pak se začal třít o Saninova kolena. Měl zřejmě z něčeho radost a chtěl, aby to všichni věděli.

„Ty můj báječný pejsánku,“ řekl Sanin a pohladil ho.

Novikov se jen stěží udržel, aby se znovu nezačal přít, ale obával se, že Sanin zase začne o tom, co teď ze všeho nejvíc zaměstnávalo jeho mysl. Zatím všecko, co ho napadlo, se mu zdálo nicotné, nezajímavé a nezáživné při vzpomínce na Lídu.

„A kde je slečna Lída?“ zeptal se náhle mechanicky na to, na co se dlouho odhodlával otázat.

„Lída? Kde by byla… Korzuje s oficíry. Touhle dobou jsou všechny naše slečny na korze.“

Novikov s nejasnou, bodavou žárlivostí namítl:

„Slečna Lída… Jak to, že tak inteligentní a vzdělané děvče tráví čas s těmi železnými panáky… “

„To víš, kamaráde,“ ušklíbl se Sanin, „Lída je mladá, hezká a zdravá… jako ty. Dokonce má něco navíc, co tobě chybí: touhu po poznání! Chce všechno poznat a prožít… “ Ostatně, tady ji máme. Jen se na ni podívej a pochopíš! Krása, co?“

Lída byla menší a mnohem hezčí než bratr. Překvapovalo u ní jemné spojení něhy a obratné síly, vášnivě hrdý výraz temných očí a měkký zvučný hlas, kterým se pyšnila a se kterým si pohrávala. Pomalu sestupovala ze zápraží, lehce pohupovala celým tělem jako mladá nádherná klisna a obratně, s jistotou nadzvedávala dlouhé šedé šaty. Za ní se objevili dva mladí pohlední důstojníci v nablýskaných holínkách a přiléhavých jezdeckých kalhotách, pletli nohama a přehnaně řinčeli ostruhami.

„To mluvíš o mně?“ zeptala se Lída a naplnila celou zahradu svou krásou, svěžestí a zvonivým hlasem. Podala Novikovovi ruku a zašilhala na bratra, u něhož nikdy nedokázala vystihnout, kdy mluví vážně a kdy žertuje.

Novikov jí stiskl ruku a zrudl, až mu do očí vhrkly slzy. Ale Lída si toho ani nepovšimla, už dávno si zvykla na jeho nesmělé zbožňující pohledy, které ji nevzrušovaly.

„Dobrý večer, Sanine!“ pozdravil pohledný důstojník se světlejšími vlasy, vesele zacvakal ostruhami a celý se prohnul jako horkokrevný hravý hřebec.

Sanin už věděl, že se jmenuje Zarudin, je rotmistrem a vytrvale a tvrdohlavě usiluje o Lídinu náklonnost. Druhý důstojník byl poručík Tanarov, který považoval Zarudina za vzor důstojníka a snažil se ho ve všem napodobit. Byl ale uzavřenější, neobratnější a ne tak hezky jako Zarudin.

Tanarov rovněž zařinčel ostruhami, ale nic neřekl.

„Ano, mluvím o tobě!“ odpověděl Sanin s přehnanou vážností.

„Dobře… Ještě něco dodej o nepopsatelné kráse!“ rozesmála se Lída, vrhla se do křesla a sklouzla po bratrovi pohledem. Zvedla obě paže, až se jí rýsovala vysoká pevná ňadra, a sundala si klobouk. Upustila do písku jehlici dlouhou jako žihadlo a závojíček od klobouku se jí zapletl ve vlasech a vlásničkách.

„Pomozte mi, prosím,Tanarove!“ požádala úpěnlivě, koketně mlčenlivého poručíka.

„Ano, ano, krása!“ opakoval zamyšleně Sanin a nespouštěl z ní pohled.

Znovu na něho podezřívavě zašilhala.

„Všichni jsme tady krásní,“ řekla.

„Copak my,“ rozesmál se Zarudin a blýskl bílými zuby. „My jsme jenom ubohá dekorace, která dává ještě výrazněji vyniknout vaší kráse!“

„Hleďme, jak umíte krasořečnit!“ podivil se Sanin a v jeho hlase téměř nepostižitelně zazněl posměšek.

„Slečna Lída to naučí každého!“ poznamenal mlčenlivý Tanarov a pokoušel se Lídě odšpendlit klobouk, ale tahal ji za vlasy, až se smála i zlobila.

„No ne, další krasořečník!“ protáhl překvapeně Sanin.

„Nech je být,“ šeptl mu spokojený Novikov neupřímně.

Lída s přimhouřenýma očima pohlédla bratrovi do očí a on z jejích tmavých zorniček zřetelně vyčetl:

„Nemysli si, že nevím, co jsou zač! Ale baví mě to! Nejsem hloupější než ty a vím, co dělám.“

Bratr se na ni usmál.

Nakonec se podařilo klobouk odšpendlit a Tanarov ho slavnostně položil na stůl.

„Vy jste ale… Tanarove!“ zaúpěla znovu koketně Lída. „Rozcuchal jste mi celý účes! Teď musím domů… “

„Do smrti si to neodpustím!“ zabručel rozpačitě Tanarov.

Lída vstala, podkasala si sukně a pružná jako struna plavně vyběhla na zápraží. Vzrušeně cítila, jak ji muži doprovázejí pohledy.

Po jejím odchodu se všichni cítili volněji, povolilo nervózní napětí, které všichni muži zažívají v přítomnosti mladé, krásné ženy. Zarudin vytáhl cigaretu, s rozkoší si zapálil a rozpovídal se. Bylo zjevné, že mluví jen proto, aby udržel rozhovor, ale myslí na něco docela jiného.

„Dnes jsem přemlouval slečnu Lídu, aby všeho nechala a učila se zpívat. S takovým hlasem má zajištěnou kariéru!“

„Hezká dráha, jen co je pravda!“ namítl Novikov pochmurně a zašilhal stranou.

„V čem je špatná?“ zeptal se Zarudin s upřímným údivem a ruka s cigaretou mu bezvládně klesla.

„Co je to umělkyně? Něco jako prostitutka!“ odsekl nečekaně podrážděně Novikov.

Trápilo a zraňovalo ho to, protože se v něm probudila žárlivost. Trpěl pomyšlením, že žena, kterou miloval, bude vystupovat před jinými muži, a možná ve vyzývavých kostýmech, které ji obnaží a učiní ji ještě hříšnější a žádoucnější.

„Příliš silná slova,“ zamračil se Zarudin.

Novikov po něm nenávistně zašilhal; v jeho představách byl Zarudin právě jeden z těch, co touží po ženě, kterou on miluje, a Zarudinova krása ho trýznivě dráždila.

„Vůbec ne… Ukazovat se na jevišti skoro nahá! Pitvořit se, předvádět vášnivé scény před očima těch, kteří ji zítra opustí právě tak, jako odcházejí od prostitutky, které zaplatili. Pěkné, jen co je pravda!“

„Kamaráde,“ namítl Sanin, „každé ženě je příjemné, když se někdo kochá především jejím tělem.“

Novikov uraženě škubl rameny.

„Neříkej takové banality!“

„Čertví, jestli jsou to banality nebo ne, ale je to tak. Lída by se efektně vyjímala na jevišti, s chutí bych se na ni podíval.“

Ačkoliv při těch slovech vzplála všeobecná žádostivost a instinktivní zvědavost, všem začalo být trapně. Zarudin, který se pokládal za chytřejšího a vynalézavějšího než ostatní, považoval za svou povinnost vyvést všechny z choulostivé situace.

„A co má podle vás žena udělat? Vdát se? Studovat a pohřbít svůj talent? Ale to by byl zločin proti přírodě, která ji tak bohatě obdarovala!“

„Hm,“ utrousil Sanin s neskrývaným posměchem, „namouduši! Jak to, že jsem na tenhle zločin ještě nepřipadl… “

Novikov se škodolibě rozesmál, ale ze zdvořilosti namítl:

„Proč zločin? Dobrá matka nebo dobrý doktor jsou tisíckrát prospěšnější než nějaká herečka!“

„Ale, ale,“ protáhl rozhořčeně Tanarov.

„Nenudí vás mlít takové pitomosti?“ vyzvídal Sanin.

Zarudin spolkl svou námitku a všem najednou připadalo, že je to prázdné a zbytečné téma. Nicméně se všichni cítili dotčeni. Zavládlo ticho a nuda.

Na balkóně se objevily Lída a matka. Lída zaslechla bratrovu poslední větu, ale nepochopila, o čem mluví.

„Nudíte se! To jste to dopracovali,“ poznamenala vesele. „Pojďme k řece. Je tam teď hezky… “

Když procházela kolem mužské čtveřice, napřímila se a její oči na okamžik ztmavly a zdály se záhadné, jako by cosi říkaly, slibovaly.

„Projděte se, než bude večeře,“ navrhovala matka.

„S radostí,“ souhlasil Zarudin, zaharašil ostruhami a nabídl Lídě rámě.

„Doufám, že se můžu připojit?“ zajímal se Novikov. Snažil se mluvit ironicky, až jeho tvář získala plačtivý výraz.

„Kdo vám brání?“ zeptala se Lída se smíchem přes Zarudinovo rameno.

Jen běž, kamaráde,“ radil mu Sanin, „šel bych taky, kdyby si, bohužel, nebyla příliš jistá, že jsem její bratr!“

Lída sebou škubla a zpozorněla. Pak vrhla na bratra spěšný pohled a krátce, nervózně se zasmála.

Matky se to dotklo.

„Proč říkáš takové hlouposti?“ zeptala se bez okolků, když Lída odešla. „Chceš se dělat originální?“

„Nemyslím,“ namítl syn.

Matka na něj nechápavě pohlédla. Nerozuměla mu a nedokázala odhadnout, kdy žertuje a kdy mluví vážně, co si myslí a cítí ve chvílích, kdy ona spolu s ostatními uvažuje jinak. Podle jejích představ by se člověk měl chovat přiměřeně svému vzdělání, sociálnímu postavení a stavu. Považovala za přirozené, že by člověk neměl prosazovat jen své individuální rysy, kterými ho příroda obdařila, ale že na všecko je třeba uplatňovat stejné měřítko. Okolní život ji v tom přesvědčení utvrzoval a směřovala k tomu i její výchova. V daném smyslu se především odlišovali chytří lidé od méně inteligentních, kteří si sice mohli uchovat svou individualitu, ale jiní za to jimi pohrdali, koneckonců, i ti chytří se dělili podle vzdělání. Jejich názory nereflektovaly osobní vlastnosti, ale jejich postavení - každý student byl revolucionář, každý úředník měšťák, každý umělec byl svobodomyslný, každý důstojník měl přehnanou představu o vnější šlechetnosti. Když se z nějakého studenta vyklubal konzervativec a z důstojníka anarchista, zdálo se jí to podivné a někdy protivné. Sanin svým původem i vzděláním by měl být úplně jiný, než byl ve skutečnosti, a Lída, Novikov i všichni ostatní, kdo s ním přišli do styku, včetně matky, na něho pohlíželi s nepříjemným pocitem zklamaného očekávání. S mateřským instinktem matka sledovala, jakým dojmem syn působí na své okolí, a bolelo ji to.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Svůdce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.